Agatha Christie
 	A POLLENSAI PROBLÉMA
 	EURÓPA KÖNYVKIADÓ BUDAFEST, 2011
 	AGATHA CHRISTIE® Problem at Pol ensa Bay Copyright © 2011 Agatha Christie Limited (a Chorion company). 
 	Al rights reserved. 
 	Problem at Pol ensa Bay was first published in 1991. 
 	Translation entitled „A pol ensai probléma” © 2011 Agatha Christie Limited, a Chorion company. Al rights reserved. 
 	Magyar fordítás: Gy. Horváth László, 2011 HU ISSN 0865-980X
 	
 	A POLLENSAI PROBLÉMA
 I

 	A Barcelonából Mal orcára érkező gőzhajó korán reggel tette partra Mr. Parker Pyne-t Palmánál – és utasunknak rögtön csalódnia kel ett. Tele voltak a szál odák! A legjobb, amit kínálhattak, egy belső udvarra néző, levegőtlen lyuk volt a város közepén – ezt pedig Mr. Parker Pyne nem fogadhatta el. A szál oda tulajdonosát nem érdekelte különösebben az elkeseredése. 
 	– Hát mégis mit gondolt? – jegyezte meg egy vál rándítással. 
 	Palma egyre népszerűbb! Az átváltási ráta kedvező! 
 	Mindenki – angolok, amerikaiak – mindenki Mal orcára jön telelni. Tömve az egész sziget. Nagyon is kétséges, hogy az angol uraság bárhol helyet talál magának – hacsak nem Formentornál, de ott minden olyan méregdrága, hogy abba még egy külföldi is belesápad. 
 	Mr. Parker Pyne elfogyasztott egy csésze kávét meg egy süteményt, azután elment szemügyre venni a katedrálist, de rájött, hogy az építészeti szépségek pil anatnyilag nem tudják lekötni. 
 	Utána spanyol al megspékelt francia konyhanyelven tárgyalásba bocsátkozott egy barátságos taxisofőrrel, végigrágva a sol eri, alcudiai, pol ensai és formentori lehetőségeket – mely utóbbi részen pompás szál odák vannak ugyan, csakhogy igen drágák. 
 	
 	Mr. Parker Pyne most már indíttatva érezte magát, hogy megkérdezze, mennyire drágák. Olyan összeget kérnek, válaszolta a taxisofőr, hogy azt nevetséges képtelenség lenne megadni – hiszen nem köztudott-e, hogy az angolok éppen azért jönnek ide, mert az árak olcsók és méltányosak? 
 	Mr. Parker Pyne megerősítette, hogy így van, de mégis milyen összegeket kérnek Formentornál? 
 	Hihetetleneket! 
 	Világos – de PONTOSABBAN? 
 	A sofőr végre hajlandónak mutatkozott konkrét számadatok megnevezésére. 
 	Mivel nemrég volt alkalma vendégeskedni igazán méregdrága jeruzsálemi és egyiptomi szál odákban, Mr. 
 	Parker Pyne-t nem rázta meg az összeg. 
 	Az alku megköttetett, Mr. Parker Pyne bőröndjeit felhányták a taxi tetejére, és körbehajtottak a szigeten, előbb az olcsóbb szál áslehetőségekkel téve próbát, de végcélul mindvégig Formentort tartva szem előtt. 
 	Ám a tőkepénzesek e végső lakhelyét nem érték el, mert Pol ensa szűk utcáin átvágva s a tengerpart hajlatát követve egyszer csak megpil antották a Hotel Pino d'Orót – a tenger legszélén ál dogáló kis szál oda olyan ködpárás kilátásra tekintett ezen a kel emes reggelen, amely a japán fametszetek rafinált homályosságát idézte. Mr. Parker Pyne azon nyomban eldöntötte, hogy ez és csakis ez felel meg neki. Megál ította a taxit, és azzal a reménnyel nyitott be a festett ajtón, hogy végre-valahára nyughelyet talál. 
 	Az öregecske házaspár, a szál ó tulajdonosai nem értettek sem angolul, se franciául. A kérdés ennek el enére kielégítően rendeződött. Mr. Parker Pyne kapott egy tengerre néző szobát, a bőröndöket lepakolták, a sofőr gratulált utasának, amiért sikerült megúsznia „ezeknek az újmódi hoteleknek” a kálváriáját, és derűs spanyol köszönéssel elporzott. 
 	Mr. Parker Pyne az órájára nézve látta, hogy még csak háromnegyed tíz van, kiment a vakító reggeli napfényben fürdő kis teraszra, és aznap reggel immár másodszor kávét és süteményt rendelt. 
 	Négy asztal ál t ott, az övé, egy, amelyről éppen szedték le a reggeli maradványait, és két másik, amely foglalt volt. A hozzá legközelebbinél egy család ült, apa, anya és két idősecske leány – németek. Rajtuk túl, a terasz sarkánál pedig egy nyilvánvalóan angol anya és a fia. 
 	Az asszony ötvenöt éves lehetett. Kel emes árnyalatú ősz haja volt, józan, de korántsem divatos tweedkabátkát és szoknyát viselt, és az a meghitt nyugalom lengte körül, amely oly jel emző a világlátott angol nőkre. 
 	A vele szemben ülő fiatalembert Mr. Parker Pyne huszonötnek nézte, ő is tipikus képviselője volt társadalmi osztályának és generációjának. Nem volt se jóképű, se csúnya, se magas, se alacsony. Látszott, hogy igen jó viszonyban van az anyjával – tréfálkozott vele, s a legnagyobb természetességgel adogatta a kezébe a cukrot meg mindenfélét. 
 	Beszélgetés közben az asszonynak Mr. Parker Pyne-ra tévedt a pil antása. Jólnevelt közönynyel mindjárt el is nézett fölötte, de Mr. Parker Pyne tudta, hogy megemésztették, katalogizálták. 
 	Ráismertek mint honfitársra, és hamarosan intéznek majd hozzá valamilyen szívélyes, érdektelen kis megjegyzést. 
 	Mr. Parker Pyne-nak ez el en nem volt semmi kifogása. 
 	Honfitársai és honfitársnői külföldön rendszerint untatták ugyan, de azért mindig kész volt egy kis nyájas csevegéssel elütni az időt. Egy ilyen kis szál odában kínos is volna, ha nem tenné. Ennek az asszonynak, ezt egészen biztosra vette, kitűnő „szál odai modora” van. 
 	Az angol fiú felál t, nevetve mondott valamit, és bement a szál óba. Az asszony fogta a leveleit meg a táskáját, és áttelepedett egy tengerre néző székbe. Kinyitotta a Continental Daily Mailjét. Háttal ült Mr. Parker Pyne-nak. 
 	Miközben a kávéja utolját kiitta, Mr. Parker Pyne feléje pil antott, és abban a pil anatban megmerevedett. Rémület fogta el – féltette békés pihenője folytatását. Az a hát iszonyúan kifejező volt. Sok ilyen hátat mért fel ő már életében. Rezzenéstelensége – az a feszült tartás –
 	anélkül, hogy a nő arcát látta volna, tudta, hogy a szeme fénylik a visszafojtott könnyektől – hogy csak a legnagyobb erőfeszítéssel képes uralkodni magán. 
 	Mr. Parker Pyne óvatosan, mint az űzött vad, visszahúzódott a szál óba. Alig fél órája kérték meg rá, hogy írja be a nevét a pulton heverő vendégkönyvbe. Itt is van – igazán takaros írással – C. Parker Pyne, London. 
 	Néhány sorral följebb Mr. Parker Pyne a következő
 	bejegyzésekre lett figyelmes: Mrs. R. Chester, Mr. Basil Chester – Holm Park, Devon. 
 	Mr. Parker Pyne tol at ragadva sebesen korrigálta a nevét. 
 	
 	Immár (igaz, hogy nehezen olvashatóan) az ál t ott, hogy Christopher Pyne. 
 	Ha Mrs. R. Chesternek gondjai vannak a Pol ensai-
 	öbölben, nem lesz könnyű Mr. Parker Pyne-hoz folyamodnia segítségért. 
 	Ez az érdemes úriember nem győzött ámuldozni rajta, hogy azok közül, akikkel külföldön találkozik, mennyien felismerik a nevét, mennyien emlékeznek a hirdetésére. Angliában naponta sok ezren olvassák a Timesot, mégis a legnagyobb őszinteséggel jelenthetnék ki, hogy soha életükben nem hal ották ezt a nevet. Úgy látszik, külföldön több figyelmet fordítanak az újságjukra. Egyetlen tétel –
 	szerepeljen bár csupán a hirdetési rovatban – sem kerüli el a figyelmüket. 
 	Eddig is több ízben félbe kel ett szakítania a szabadságát. 
 	Egész sor problémával küzdött meg, gyilkosságtól a zsarolási kísérletig. Feltette magában, hogy Mal orcán nyugalmat fog élvezni. Ösztönösen megérezte, hogy egy aggódó anya igencsak felkavarhatná ezt a nyugalmat. 
 	Mr. Parker Pyne elégedetten berendezkedett a Pino d'Oróban. Volt nem messze egy nagyobb szál oda is, a Mariposa, ahol sok angol szál t meg. Azonkívül egy egész művészkolónia élt a környéken. Továbbá elsétálhatott az ember a tengerparton egy halászfaluba, ahol volt koktélbár, itt találkoztak a népek, és volt néhány üzlet is. Minden nagyon békés volt és kel emes. Nadrágos lányok járkáltak föl-alá, színpompás kendőkkel a felsőtestükön. Barettet viselő, hosszú hajú fiatalemberek szónokoltak „Mac bárjá”-
 	ban olyan témákról, mint a plasztikus értékek meg az absztrakt festészet. 
 	Mr. Parker Pyne érkezésének másnapján Mrs. Chester néhány konvencionális megjegyzést tett neki a kilátásról és a remélhetőleg tartósnak bizonyuló jó időről. Utána a német asszonysággal csevegett a kötésről, majd pedig a politikai helyzet romlásáról váltott szót két dán úriemberrel, akik mással sem voltak elfoglalva, mint hogy hajnalban keltek, és napi tizenegy órát gyalogoltak. 
 	Mr. Parker Pyne igen kel emes fiatalembernek találta Basil Chestert. Lépten-nyomon uramozta Mr. Parker Pyne-t, és figyelmesen végighal gatott mindent, amit idősebb társa mondott neki. A három angol néha együtt kávézott vacsora után. A harmadik estén Basil tíz perc után otthagyta a társaságot, és Mr. Parker Pyne négyszemközt maradt Mrs. 
 	Chesterrel. 
 	Virágokról meg a termesztésükről beszélgettek, az angol font siralmas árfolyamáról, arról, hogy milyen drága lett Franciaország, s hogy milyen nehéz manapság igazi délutáni teához jutni. 
 	Minden este, amikor a fia elment, Mr. Parker Pyne felfigyelt az asszony titkon megránduló ajkára, ám Mrs. Chester hamarosan magához tért, és kel emesen társalgott tovább a fenti témákról. 
 	Nemsokára már Basilről is ejtett egy-két szót, hogy milyen jó tanuló volt – „benne volt az iskola krikettcsapatában, tudja” –, mennyire szereti mindenki, milyen büszke lenne rá az apja, ha megérhette volna, s mekkora örömmel tölti el őt az, hogy Basil sohasem „vadult”. – Mindig mondom neki, hogy járjon fiatalok közé, de ő jobb szereti az én társaságomat. 
 	Csendes elégedettség volt a hangjában, miközben ezt a tényt leszögezte. 
 	Ez egyszer azonban Mr. Parker Pyne nem azzal a tapintatos semmitmondással reagált, amely olyan könnyen jött neki. Így szólt:
 	– Ó, pedig vannak itt fiatalok bőven – nem a szál óban, hanem a környéken. 
 	Észrevette, hogy Mrs. Chester megmerevedik. Ó, igen, ezek a művészfélék. Lehet, hogy ő nagyon ódivatú, és az igazi művészet, az persze más, de manapság sok fiatal egyszerűen csak ürügyként használja arra, hogy lófráljon, és ne csináljon semmit – a lányok meg folyton isznak. 
 	Másnap Basil így szólt Mr. Parker Pyne-hoz:
 	– Borzasztóan örülök, hogy itt van, uram… főleg anyám kedvéért. Szeret beszélgetni magával esténként. 
 	– Azelőtt mit szoktak csinálni? 
 	– Ami azt il eti, többnyire pikéztünk. 
 	– Értem. 
 	– A piké elég unalmas. Nekem meg barátaim vannak errefelé… borzasztó vidám társaság. Azt hiszem, anyám nem kedveli őket túlságosan… – Úgy nevetett, mintha ez mulatságos volna. – A mater olyan maradi… Még a nadrágot hordó lányokon is megbotránkozik! 
 	– Hát igen – mondta Mr. Parker Pyne. 
 	– Mindig mondom neki, hogy haladjon a korral… Az otthoni lányok borzasztó unalmasak…
 	– Értem – felelte Mr. Parker Pyne. 
 	
 	Érdekelte 
 	a 
 	dolog. 
 	Egy 
 	miniatűr 
 	dráma 
 	volt
 	kibontakozóban, és neki nem kel ett részt vennie benne. 
 	Aztán bekövetkezett a legrosszabb – mármint Mr. Parker Pyne szempontjából. Egy szószátyár nőismerőse szál t meg a Mariposában. A teázóban botlottak egymásba, Mrs. 
 	Chester jelenlétében. 
 	Az új vendég felvisított:
 	– Nézzenek oda… Mr. Parker Pyne… az utolérhetetlen Mr. 
 	Parker Pyne! És Adela Chester! Ismerik egymást? Nahát, tényleg? Ugyanabban a hotelben laknak? Ez az ember kész varázsló, Adela… az évszázad csodája… minden bajod kivasalja, helyben megvárhatod! Nem is tudtad? Hát csak hal ottál róla! Sosem olvastad a hirdetését? „Bajban van? Keresse fel Mr. Parker Pyne-t!” Nincs a világon semmi, amire ne volna képes. Férj-feleség egymás torkának ugrik, ő kibékíti őket… ha elvesztetted az életkedvedet, a legizgalmasabb kalandokban részesít. 
 	Mondom, hogy kész varázsló! 
 	Így folytatta még sokáig, miközben Mr. Parker Pyne időnként szerényen tiltakozott. Nem tetszett neki a pil antás, amelyet Mrs. Chester vetett rá. Még kevésbé tetszett neki a látvány, ahogy az asszony hazafelé sétált a parton, elmerült társalgást folytatva az ő locsifecsi magasztalójával. 
 	A tetőpont hamarabb érkezett, mint várta. Aznap este kávé után Mrs. Chester hirtelen így szólt:
 	– Bejönne a kisszalonba, Mr. Pyne? Beszédem volna magával. 
 	Nem volt mit tenni, mint meghajolni és engedelmeskedni. 
 	Mrs. Chester önuralma a végét járta – amint a kisszalon Mrs. Chester önuralma a végét járta – amint a kisszalon ajtaja becsukódott mögöttük, tova is tűnt egészen. Leült, és váratlanul sírva fakadt. 
 	– A fiam, Mr. Parker Pyne. Mentse meg, kérem! Meg kel mentenünk! A szívem szakad belé. 
 	– Drága hölgyem, én mint egyszerű kívülál ó…
 	– Nina Wycherley szerint maga mindenre képes. Azt mondta, nyugodtan megbízhatom magában. Azt tanácsolta, mondjak el mindent… és maga helyrehozza a dolgot. 
 	Mr. Parker Pyne magában a pokolra kívánta az alkalmatlankodó Mrs. Wycherleyt. 
 	Beletörődve az elkerülhetetlenbe, így szólt:
 	– Hát lássuk csak, mi a helyzet. Egy lány, gondolom. 
 	– Beszélt róla magának? 
 	– Csak közvetetten. 
 	Mrs. Chesterben átszakadt a gát. Az a lány rettenetes. 
 	Iszik, káromkodik, jóformán pucéran járkál. A nővére itt lakik – hozzáment valami művészhez – egy hol andushoz. 
 	Az egész társaság tűrhetetlen. Legalább a fele úgy él együtt, hogy össze se házasodtak. Basil teljesen megváltozott. Azelőtt olyan csöndes volt, csak a komoly dolgok érdekelték. Már arra is gondolt, hogy régészetet tanul…
 	– Hát igen – mondta Mr. Parker Pyne. – A természet bosszúja. 
 	– Hogy érti ezt? 
 	– Nem egészséges, hogy egy fiatalember csak komoly dolgok iránt érdeklődjék. Egymás után bele kel bolondulnia mindenféle lányokba. 
 	
 	– Több komolyságot kérek, Mr. Pyne. 
 	– Egészen komolyan beszélek. Netán arról az ifjú hölgyről van szó, aki tegnap önökkel teázott? 
 	Felfigyelt a lányra – szürke flanelnadrágjára – a keble köré csavart bíborpiros kendőre – karmazsinvörös szájára, és persze arra, hogy koktélt rendelt tea helyett. 
 	– Szóval látta? Rettenetes! Nem az a fajta, akiért Basil rajongani szokott. 
 	– Ön eddig nem sok alkalmat adott neki, hogy lányokért rajongjon, nem igaz? 
 	– Még hogy én? 
 	– Túlságosan szeretett magával lenni. Helytelen! Előbb-utóbb kijózanodik majd… de ne siettesse! 
 	– Nem érti. Feleségül akarja venni azt a lányt
 	– Betty Gregget – már el is jegyezte! 
 	– Ennyire komoly az ügy? 
 	– Igen. Mr. Parker Pyne, csináljon valamit! Meg kel mentenie a fiamat ettől a katasztrofális házasságtól. Egy életre tönkretenné. 
 	– A saját életét mindenki maga teszi tönkre. 
 	– Basilé tönkre lesz téve – jelentette ki Mrs. Chester. 
 	– Én nem Basil miatt aggódom. 
 	– Csak nem a lány sorsa aggasztja? 
 	– Nem, én ön miatt aggódom. Elpazarolja mindazokat a jogokat, melyek születésénél fogva megil etnék. 
 	Mrs. Chester ámulva pil antott rá. 
 	– Milyenek az ember évei húsz és negyven között? Meg van béklyózva, lekötik mindenféle személyes és érzelmi viszonyok. Ez elkerülhetetlen. Ilyen az élet. De utána új viszonyok. Ez elkerülhetetlen. Ilyen az élet. De utána új szakasz következik. Az ember elmélkedhet, megfigyelheti az életet, felfedezhet ezt-azt másokról és az igazat önmagáról. Az élet valóságossá válik… jelentőségtelivé. 
 	Kerek egésznek látjuk. Nem csupán egy jelenetnek –
 	annak a jelenetnek, amelyet magunk, mint színészek, alakítunk. Egyetlen férfi vagy nő sem egészen önmaga negyvenöt éves koráig. Ekkor kap esélyt az egyéniség. 
 	– Engem túlságosan lekötött Basil – szólalt meg Mrs. 
 	Chester. – Ő volt a mindenem. 
 	– Látja, ez helytelen. Ennek az árát fizeti meg most. 
 	Szeresse őt, amennyire csak tetszik… de közben ne felejtse el, hogy maga Adela Chester, egy külön ember…
 	és nem csak Basil anyja. 
 	– De a szívem szakad belé, ha Basil tönkreteszi az életét –
 	mondta Basil anyja. 
 	Mr. Parker Pyne elnézte finoman redőzött arcát, a sóváran legörbülő szájat. Szeretetre méltó nő. Nem akart neki fájdalmat okozni. Így szólt:
 	– Meglátom, mit tehetek. 
 	Kiderült, hogy Basil Chester nagyon is akar róla beszélni, kész megosztani vele a saját ál áspontját. 
 	– Pokoli ügy ez. Anyám reménytelen – elfogult, szűklátókörű. Ha nem hunyná be a szemét, ő is láthatná, milyen nagyszerű teremtés Betty. 
 	– No és Betty? 
 	Basil felsóhajtott. 
 	– Betty megmakacsolta magát. Ha csak egy kis engedékenység lenne benne – ha legalább egy napig nem rúzsozná a száját – olyan sokat jelenthetne. De még rá is tesz egy lapáttal a… modernkedésre… amikor anya jelen van. 
 	Mr. Parker Pyne elmosolyodott. 
 	– Betty és anya a legdrágább teremtések a világon, az ember azt hitte volna, egyből összebarátkoznak. 
 	– Magának még sokat kel tanulnia, fiatalember – mondta Mr. Parker Pyne. 
 	– Szeretném, ha velem jönne, megnézné Bettyt, aztán alaposan megbeszélnénk ezt az egészet. 
 	Mr. Parker Pyne örömmel elfogadta a meghívást. 
 	Betty és a nővére meg ennek a férje egy düledező kis vil ában laktak a tengerparttól valamivel hátrább. Életük üdítően egyszerű volt. A bútorzat három székből, egy asztalból meg az ágyakból ál t. Egy faliszekrény épp hogy elegendő mennyiségű csészét és tányért rejtett. Hans izgékony fiatalember volt, bozontos szőke haja szálanként meredezett a fején. Igen furán, de annál szaporábban beszélt angolul, miközben fel-alá járkált. Stel a, a felesége, kicsi volt és fehér bőrű. Betty Gregg vörös hajú volt, szeplős és huncut szemű. Mr. Parker Pyne észrevette, hogy koránt sincs annyira kifestve, mint előző este a Pino d'Oróban. A lány a kezébe nyomott egy pohár koktélt, és mosolyogva így szólt:
 	– Szóval maga is értesült a nagy botrányról. Mr. Parker Pyne bólintott. 
 	– És kinek a pártján ál , nagyfiú? Az ifjú szerelmesekén –
 	vagy a zord anyáén? 
 	– Kérdezhetek valamit? 
 	
 	– Hát persze. 
 	– Maga tapintatosan intézte ezt az egészet? 
 	– Ugyan dehogy – felelte őszintén Mss Gregg. – A vén macska az idegeimre ment. – Körülnézett, hogy nem hal ja-e Basil. – Megőrülök attól az asszonytól. Évek óta a szoknyájához köti Basilt – márpedig ettől egy férfi hülyének néz ki. És Basil egyáltalán nem hülye. Az anyja olyan borzasztóan úrinő. 
 	– Ez önmagában még nem lenne rossz. Legfeljebb
 	„ódivatú” mostanság. 
 	Betty Gregg hirtelen rávigyorgott. 
 	– Arra gondol, amikor a viktoriánusok fölhurcolták a padlásra a Chippendale-székeiket? Aztán később lehozza őket az ember, és azt mondja: „Hát nem csodálatosak?” 
 	– Igen, körülbelül. Betty Gregg eltűnődött. 
 	– Lehet, hogy igaza van. Őszinte leszek. Basil dühített föl –
 	hogy annyira idegeskedett, milyen benyomást teszek majd az anyjára. Emiatt túloztam el a dolgot. Szerintem még most is képes lenne lemondani rólam – ha a drágalátos anyja eléggé megdolgozná. 
 	– Lehet, hogy ez be is következik – felelte Mr. Parker Pyne. 
 	– Ha az anyja elég ügyesen lát hozzá. 
 	– És maga majd kiokosítja? Mert magától eszébe se jutna, azt tudja. Csak egyre macerálná Basilt, és ez nem jön be. 
 	De ha maga ötleteket adna neki…
 	Ajkába harapott – és ráemelte nyílt, kék szemét. 
 	– Hal ottam ám magáról, Mr. Parker Pyne. Ál ítólag maga tud egyet-mást az emberi természetről. Mit gondol, Basil meg én nekivágjunk az életnek – vagy ne? 
 	
 	– Előbb válaszoljon három kérdésemre. 
 	– Alkalmassági teszt? Jól van, hal juk. 
 	– Nyitott vagy csukott ablaknál szokott aludni? 
 	– Nyitottnál. Szeretem a friss levegőt. 
 	– Maga és Basil ugyanazokat az ételeket szeretik? 
 	– Igen. 
 	– Korán vagy későn fekszik? 
 	– Megsúgom magának, hogy korán. Fél tíz után már ásítozni kezdek… reggel pedig rendszerint tele vagyok energiával… de ezt persze nem merem beval ani. 
 	– Akkor maguk tökéletesen egymáshoz valók – mondta Mr. 
 	Parker Pyne. 
 	– Hát ez elég felületes teszt. 
 	– Egyáltalán nem. Legalább hét tönkrement házasságot ismerek, ahol a férj éjfélig fönn maradt, a feleség pedig már fél tízkor elaludt, és megfordítva. 
 	– Kár – mondta Betty –, hogy nem lehet mindenki boldog. 
 	Basil meg én, és az anyja, aki áldását adná ránk. 
 	Mr. Parker Pyne köhintett. 
 	– Azt hiszem – mondta –, ezt el lehetne intézni. A lány kétkedő pil antást vetett rá. 
 	– Nem vagyok biztos benne – mondta –, hogy nem akar-e felültetni. 
 	Mr. Parker Pyne arca semmit sem árult el. 
 	Mrs. Chestert nyugtatgatta, de minden konkrétum nélkül. 
 	Egy eljegyzés még nem házasság. Ő most egy hétre elutazik Sol erbe. Azt javasolta az asszonynak, hogy viselkedjen egykedvűen. Tegyen úgy, mintha beletörődött volna a dologba. 
 	
 	Igen kel emes hetet töltött Sol erben. 
 	Visszatérve azt látta, hogy egészen új fejlemény ál t elő. 
 	A Pino d'Oróba belépve Mrs. Chester és Betty Gregg látványa fogadta: éppen teáztak. Basil nem volt ott. Mrs. 
 	Chester nyúzottnak tűnt. Betty is eléggé sápadt volt. Szinte egyáltalán nem festette ki magát, s a szemhéja mintha arra utalt volna, hogy sírt. 
 	Barátságosan üdvözölték, de egyikük sem hozta szóba Basilt. 
 	A mel ette ülő lány hirtelen felszisszent, mintha megcsípte volna valami. Mr. Parker Pyne arra fordította a fejét. 
 	Basil Chester közeledett a partról felvezető lépcsőn. Egy olyan egzotikusan szép lány volt vele, hogy az embernek elál t a lélegzete. Fekete haja volt, és bámulatos alakja. Ez utóbbira óhatatlanul fel kel ett figyelnie az embernek, mert nem viselt semmi egyebet, csak egy halványkék kreppköntöst. Rikító okkersárga arcfestéket kent föl, ajka narancsvörös volt – de ezek a kenőcsök csupán még jobban kiemelték rendkívüli szépségét. Az ifjú Basil le se tudta venni a szemét az arcáról. 
 	– Elkéstél, Basil – mondta az anyja. – Úgy volt, hogy a Macbe mentek Bettyvel. 
 	– Az én hibám – mondta lustán a gyönyörű ismeretlen. –
 	Észre se vettük, hogy elszaladt az idő. – Basilhez fordult. –
 	Édes, hozzál nekem valami jó erőset! 
 	Azzal lerúgta a cipőjét, és előrenyújtotta manikűrözött lábkörmeit, 
 	melyeket 
 	smaragdzöldre 
 	festett, 
 	hogy
 	passzoljanak a kézkörmeihez. 
 	A két nőre ügyet se vetett, inkább Mr. Parker Pyne felé hajolt. 
 	– Szörnyű ez a sziget – mondta. – Már majdnem belehaltam az unalomba, amikor megismerkedtem Basil el. 
 	Olyan egy drága! 
 	– Mr. Parker Pyne – Miss Ramona – mondta Mrs. Chester. 
 	A lány lusta mosol yal nyugtázta a bemutatást. 
 	– Azt hiszem, rögvest Parkernak fogom szólítani –
 	mormolta. – Maga pedig hívjon Doloresnek. 
 	Visszajött Basil az italokkal. Miss Ramona Basil és Mr. 
 	Parker Pyne között osztotta meg társalgását (ami inkább csak mély értelmű pil antásokból ál t). A két nővel egyáltalán nem törődött. Betty néha megpróbált beleszólni a beszélgetésbe, de a lány ilyenkor csak ránézett, és ásított egyet. 
 	Dolores felpattant. 
 	– Na, én megyek. A másik hotelben vagyok megszál va. 
 	Elkísér valaki? 
 	Basil már ugrott is. 
 	– Szívesen. 
 	– De Basil, drágám… – mondta Mrs. Chester. 
 	– Mindjárt jövök, anyám. 
 	– Hát nem egy mama kedvence? – kérdezte Miss Ramona csak úgy általánosságban. – Amint szólítják, már pitizik is. 
 	Basil elvörösödött, feszengett. Miss Ramona biccentett Mrs. Chester felé, káprázatos mosolyt vil antott Mr. Parker Pyne-ra, azzal Basil el együtt távozott. 
 	Kínos csend támadt, amikor elmentek. Mr. Parker Pyne-nak nem akaródzott először megszólalnia. Betty Gregg a kezét tördelve nézett ki a tengerre. Mrs. Chester arca elvörösödött a haragtól. 
 	– 
 	Nos, 
 	mi 
 	a 
 	véleménye 
 	legújabb 
 	pol ensai
 	szerzeményünkről? – kérdezte Betty elcsukló hangon. 
 	Mr. Parker Pyne óvatosan válaszolt:
 	– Eléggé… öö… egzotikus. 
 	– Egzotikus? – Betty keserűen felnevetett. 
 	– Szörnyű teremtés… szörnyű – mondta Mrs. Chester. –
 	Basilnek teljesen elment az esze. 
 	– Basilnek kutya baja – jelentette ki Betty. 
 	– A lábkörmei… – mondta Mrs. Chester, és megborzongott. 
 	Betty hirtelen felál t. 
 	– Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha én most hazamegyek, és nem maradok itt vacsorára, Mrs. Chester. 
 	– De kedvesem… Basil nagyon csalódott lesz. 
 	– Gondolja? – kérdezte kurta kacaj al Betty. – Nos, mindegy, megyek. Megfájdult a fejem. 
 	Rájuk mosolygott, és távozott. Mrs. Chester odafordult Mr. 
 	Parker Pyne-hoz. 
 	– Bárcsak sose jöttünk volna el erre a helyre, soha! 
 	Mr. Parker Pyne búsan rázogatta a fejét. 
 	– Nem kel ett volna elutaznia – folytatta Mrs. Chester. – Ha itt marad, ez nem következett volna be. 
 	Mr. Parker Pyne ezt már nem hagyhatta szó nélkül. 
 	– Kedves asszonyom, higgye el, ha egy szép fiatal nőről van szó, semmi befolyásom nem lehet az ön fiára. 
 	Nagyon… hogy is mondjam… fogékony alkatnak tűnik. 
 	– Azelőtt nem ilyen volt – mondta könnyek közt Mrs. 
 	Chester. 
 	
 	– Hát – mondta színlelt vidámsággal Mr. Parker Pyne – ez az új vonzalom mindenesetre kiábrándította őt Miss Greggből, úgy látom. Ön bizonyára örül ennek. 
 	– Nem értem, mire céloz – felelte Mrs. Chester. – Betty egy aranyos teremtés, és szereti Basilt. Igen szépen viseli ezt az egészet. Azt kel hinnem, hogy a fiam megőrült. 
 	Mr. Parker Pyne-nak sikerült arcrándulás nélkül fogadnia ezt a pálfordulást. Látott ő már női logikátlanságot épp eleget. 
 	– Nem őrült meg, csak megbabonázták – mondta szelíden. 
 	– Az a teremtés valami spanyol. Ez tűrhetetlen. 
 	– De nagyon csinos. 
 	Mrs. Chester erre már csak fújt egyet. Basil szaladt fel a tenger felőli lépcsőn. 
 	– Hahó, anya, itt vagyok. Betty hova lett? 
 	– Betty hazament, mert megfájdult a feje. Amit nem is csodálok. 
 	– Más szóval duzzog. 
 	– Az a véleményem, Basil, hogy nagyon szívtelenül viselkedsz Bettyvel. 
 	– Az isten szerelmére, anya, ne prézsmitálj! Ha Betty minden alkalommal így viselkedik, amikor egy másik lánnyal szóba ál ok, szép kis életünk lesz. 
 	– De hát el vagytok jegyezkedve. 
 	– Igen, el vagyunk jegyezkedve. De ez még nem jelenti azt, hogy 
 	nem 
 	lehetnek 
 	külön 
 	barátaink. 
 	Manapság
 	mindenkinek 
 	a 
 	maga 
 	életét 
 	kel 
 	élnie, 
 	ostoba
 	féltékenykedések nélkül. 
 	Elhal gatott. 
 	
 	– Figyelj, anya, ha Betty nem vacsorázik velünk, akkor én vissza is mennék a Mariposába. Ők is meghívtak vacsorára…
 	– Jaj, Basil…
 	A fiú ingerült tekintetet vetett rá, és lerohant a lépcsőn. 
 	Mrs. Chester ékesszólóan nézett Mr. Parker Pyne-ra. 
 	– Látja? – mondta. Mr. Parker Pyne látta. 
 	Két nap múlva került sor a kenyértörésre. Úgy volt, hogy Basil és Betty hosszú sétára mennek, és hideg ebédet is visznek magukkal. Amikor Betty megérkezett a Pino d'Oróba, kiderült, hogy Basil elfeledkezett az egészről, és egész napra elment Formentorba Dolores Ramona társaságával. 
 	A lánynak megrándult a szája, de más jelet nem adott. 
 	Hamarosan azonban felkelt, és odaál t Mrs. Chester elé (a két nő egyedül üldögélt a teraszon). 
 	– Nincs semmi baj – mondta. – Nem számít. De azt hiszem, jobb, ha… ha visszacsináljuk az egészet. 
 	Lehúzta uj áról a pecsétgyűrűt, amit Basiltől kapott –
 	eljegyzési gyűrűt később akart vásárolni a fiú. 
 	– Átadná ezt neki, Mrs. Chester? És mondja meg, hogy nincs semmi baj… minden rendben…
 	Betty, kedvesem, ne tedd! Szeret téged… tényleg. 
 	Nagyon úgy fest, nem igaz? – mondta kurta kacaj al a lány. 
 	– Nem… bennem is van büszkeség. Mondja meg neki, hogy semmi baj… és sok szerencsét kívánok. 
 	Amikor Basil este hazajött, vihar fogadta. 
 	A gyűrű láttán elvörösödött. 
 	– Szóval így érez, mi? Hát akkor szerintem is ez lesz a legjobb. 
 	– Basil! 
 	– Őszintén szólva, anyám, az utóbbi időben nemigen jöttünk ki egymással. 
 	– És ez kinek a hibája? 
 	– Nem hinném, hogy az enyém. A féltékenység utálatos dolog, és különben sem értem, hogy mit izgatod magad miatta. Hiszen te kértél, hogy ne vegyem el Bettyt. 
 	– Az még azelőtt volt, hogy jobban megismertem volna. 
 	Basil… drágám… csak nem azt forgatod a fejedben, hogy ezt a másik teremtést veszed el? 
 	Basil Chester higgadtan felelte:
 	– Ebben a minutumban feleségül venném, ha hozzám jönne… de attól félek, esze ágában sincs. 
 	A hideg futkározott Mrs. Chester hátán. Még aznap este felkutatta Mr. Parker Pyne-t, aki egy meghitt zugban olvasgatta a könyvét. 
 	– Csináljon valamit! Csinálnia kel valamit! A fiam tönkre fogja tenni az életét. 
 	Mr. Parker Pyne már unta egy kissé Basil Chester életének sorozatos tönkremenetelét. 
 	– Mit tehetnék? 
 	– Beszéljen ezzel a rémes teremtéssel. Ha muszáj, fizetni is hajlandó vagyok neki. 
 	– Lehet, hogy sokba fog kerülni. 
 	– Nem érdekel. 
 	– Kár. De talán vannak más lehetőségek is. Az asszony kérdőn nézett rá. Mr. Parker Pyne megrázta a fejét. 
 	– Nem ígérhetek semmit… de meglátom, mit tehetek. Volt már dolgom a fajtájával. De Basilnek egy szót se szóljon…
 	az végzetes lenne. 
 	– Hal gatni fogok. 
 	Mr. Parker Pyne éjféltájt tért vissza a Mariposából. Mrs. 
 	Chester ébren várta. 
 	– Nos? – kérdezte szorongva. 
 	Mr. Parker Pyne csil ogó szemmel válaszolt:
 	– Señorita Dolores Ramona holnap reggel elutazik Pol ensából, holnap este pedig a szigetet is elhagyja. 
 	– Jaj, Mr. Parker Pyne! Ezt hogy csinálta? 
 	– Egy centbe sem kerül az egész – mondta Mr. Parker Pyne. Ismét megcsil ant a szeme. – Gondoltam, hogy tudok majd hatni rá – és így is lett. 
 	– Maga csodálatos. Nina Wycherleynek teljesen igaza volt. 
 	Szeretném tudni, hogy… a tiszteletdíja…
 	Mr. Parker Pyne felemelte szépen manikűrözött kezét. 
 	– Egy pennyt sem kérek. Részemről az öröm. Remélem, most már minden rendben lesz. A fiát persze fel fogja dúlni, amikor megtudja, hogy a hölgy eltűnt, és nem hagyta meg a következő lakcímét. Legyen vele kíméletes egy-két hétig. 
 	– Bárcsak Betty megbocsátana neki…
 	– Meg fog bocsátani. Igazán szép pár lesznek. Mel esleg holnap én is elutazom. 
 	– Ó, Mr. Parker Pyne, annyira fog hiányozni! 
 	– Talán jobb is, ha elmegyek, még mielőtt a fia egy harmadik lányba is belebolondulna. 
 	
 II

 	Mr. Parker Pyne a gőzös korlátjának dőlve nézte Palma fényeit. Dolores Ramona ál t mel ette. Mr. Parker Pyne elégedetten így szólt:
 	– Szép munka volt, Madeleine. Örülök, hogy táviratoztam magáért. Fura, ha meggondolom, milyen csöndes, otthon ülő lány pedig. 
 	Madeleine de Sara, alias Dolores Ramona, alias Maggie Sayers tárgyilagos hangon válaszolt: – Örülök, hogy elégedett a munkámmal, Mr. Parker Pyne. Kel emes változatosság volt. Azt hiszem, le is megyek, és ágyba bújok, mielőtt a hajó elindul. Nem nagyon bírom a tengert. 
 	Pár perccel később egy kéz nehezedett Mr. Parker Pyne vál ára. Megfordulva Basil Chestert látta maga előtt. 
 	– Muszáj volt kijönnöm, hogy elbúcsúzzam, Mr. Parker Pyne, és átadjam Betty szeretetteljes üdvözletét, továbbá köszönetet mondjak magának. Fantasztikus munkát végzett. Betty és anya most már a legjobb barátnők. 
 	Szégyen-gyalázat, hogy be kel ett csapnunk szegény öreget – de hát olyan kibírhatatlanul viselkedett. Mindegy, minden a legnagyobb rendben van. Persze egykét napig még meg kel játszanom, hogy dühöngök. Betty és én nagyon hálásak vagyunk magának. 
 	– Sok boldogságot kívánok – mondta Mr. Parker Pyne. 
 	– Köszönöm. 
 	Rövid hal gatás után Basil színlelt nemtörődömséggel újra megszólalt:
 	
 	megszólalt:
 	– Miss… Miss de Sara… itt van valahol? Neki is szeretnék köszönetet mondani. 
 	Mr. Parker Pyne éles pil antást vetett rá. Így szólt:
 	– Sajnos Miss de Sara már lefeküdt. 
 	– Ó, de nagy kár… sebaj, majdcsak összefutunk Londonban. 
 	– Ami azt il eti, haladéktalanul Amerikába fog utazni, egy üzleti üggyel bíztam meg. 
 	– Á! – mondta Basil színtelen hangon. – Hát, akkor én megyek is…
 	Mr. Parker Pyne elmosolyodott. A kabinja felé bal agva bekopogott Madeleine ajtaján. 
 	– Jól van, kedvesem? Minden rendben? Fiatal barátunk járt itt az imént. Csak a szokásos, enyhe lefolyású madeleinitisz. Néhány napon belül kiheveri majd – de maga tényleg meg tudja bolondítani a férfiakat. 
 	
 	A MÁSODIK KONDÍTÁS
 	Joan Ashby kilépett hálószobájából, és egy pil anatra megál t az ajtaja előtti lépcsőfordulón. Már lépett is volna vissza a szobába, amikor, jóformán a lába alatt, dübörögve megszólalt a gong. 
 	Joan vágtázni kezdett. Annyira sietett, hogy a nagy lépcsősor tetején összeütközött egy fiatalemberrel, aki a másik irányból érkezett. 
 	– Hahó, Joan! Mi ez a fejetlen rohanás? 
 	– Bocs, Harry, nem vettelek észre. 
 	– Erre magam is rájöttem – mondta szárazon Harry Dalehouse. – De én azt kérdeztem, mi ez a fejetlen rohanás. 
 	– A gong! 
 	– Igen, hal ottam. De ez még csak az első kondítás volt. 
 	– Nem, a második. 
 	– Első. 
 	– Második. 
 	Így vitatkozva bal agtak le a lépcsőn. Az előcsarnokba értek, ahol a komornyik, helyére téve a gongverőt, komor és méltóságteljes léptekkel feléjük indult. 
 	– Ez volt a második – erősködött Joan. – Ebben biztos vagyok. Nézd csak meg, mennyi az idő. 
 	Harry Dalehouse felpil antott a nagy ál óórára. 
 	– Nyolc óra tizenkettő – mondta. – Úgy néz ki, igazad van, Joan, de én akkor sem hal ottam az első kondítást. Digby –
 	fordult a komornyik felé –, ez az első vagy a második fordult a komornyik felé –, ez az első vagy a második kondítás volt? 
 	– Az első, uram. 
 	– Nyolc óra tizenkét perckor? Digby, ezért még valakit kirúgnak innen. 
 	Halvány mosoly jelent meg a komornyik arcán. 
 	– Ma tíz perccel később szolgáljuk fel a vacsorát, uram. A gazdám parancsa. 
 	– Hihetetlen! – kiáltott fel Harry Dalehouse. – Ejnye-bejnye! 
 	Szépen ál unk. Az ember csak ámul és bámul. Mi baja hőn szeretett bácsikámnak? 
 	– A hétórai vonat fél órát késett, uram, és mivel… – A komornyik elhal gatott, mert hirtelen mintha ostorcsattanást hal ottak volna. 
 	– Mi az ördög… – mondta Harry. – Ez tisztára úgy hangzott, mint egy lövés. 
 	Sötét hajú, jóképű, harmincöt éves férfi lépett ki a tőlük balra eső szalonból. 
 	– Mi volt ez? – kérdezte. – Éppen úgy hangzott, mint egy lövés. 
 	– Talán egy gépkocsi kipufogója, uram – mondta a komornyik. – Ezen az oldalon egészen a ház közelében vezet a főút, és az emeleti ablakok nyitva vannak. 
 	– Meglehet – mondta kétkedve Joan. – Csakhogy az arra van. – Jobbra intett a kezével. – A zaj meg szerintem innen jött. – Balra mutatott. 
 	A sötét hajú férfi megrázta a fejét. 
 	– Nem hiszem. Én a szalonban voltam. Azért jöttem ki, mert úgy gondoltam, hogy a zaj ebből az irányból hal atszott. –
 	Azzal a gong meg a bejárati ajtó felé biccentett. 
 	
 	Azzal a gong meg a bejárati ajtó felé biccentett. 
 	– Kelet, nyugat és dél, hm? – mondta az örökké jókedvű
 	Harry. – Na, akkor kikerekítem, Keene. Én északra szavazok. Úgy gondolom, mögülünk jött. Van valakinek valami megfejtése? 
 	– Kézenfekvő lenne, mondjuk, egy gyilkosság – szólt mosolyogva Geoffrey Keene. – Bocsánatot kérek, Miss Ashby. 
 	– Á, semmi, csak megborzongtam – mondta Joan. –
 	Mintha valami izé sétált volna át a síromon. 
 	– Ez jó ötlet, ez a gyilkosság – mondta Harry. – De sajna, semmi hörgés, semmi vér. Attól tartok, a megoldás egy nyulakra leső orvvadász lesz. 
 	– Ez elég ártalmatlan, de valószínűleg igaz – felelte a másik. – Csak olyan közelről hangzott. No mindegy, menjünk be a szalonba. 
 	– 
 	Hála 
 	istennek, 
 	nem 
 	késtünk 
 	el 
 	– 
 	mondta
 	megkönnyebbülve Joan. – Hanyatt-homlok vágtattam lefelé, mert azt hittem, a második kondítást hal om. 
 	Nevetve mentek be a nagy szalonba. 
 	Lytcham Close Anglia egyik leghíresebb régi kastélya volt. 
 	Tulajdonosáról, Hubert Lytcham Roche-ról, az ősi törzsök utolsó sarjáról távoli rokonai többször is megjegyezték már:
 	„Tudjátok, az öreg Hubertet el kéne rekkenteni. Sült bolond a szegény vén csóka.” 
 	Még ha a barátokra és rokonokra jel emző túlzást leszámítjuk is, a dologban volt némi igazság. Hubert Lytcham Roche kétségkívül bogaras ember volt. Kiváló zenész, de fékezhetetlen temperamentumú, és szinte abnormálisan meg volt győződve tulajdon fontosságáról. 
 	
 	abnormálisan meg volt győződve tulajdon fontosságáról. 
 	Azoknak, akik megszál tak nála, tiszteletben kel ett tartaniuk a hóbortjait, különben soha többé nem kaptak meghívást. 
 	Az egyik ilyen hóbortja a muzsikálás volt. Amikor játszott a vendégeinek, és ez esténként gyakran előfordult, teljes csendet kívánt. Egy suttogás, egy ruhazizzenés, sőt akár egy mocorgás – ő máris ádáz képpel fordult arra, és a boldogtalan vendég letehetett az újabb meghívásról. 
 	A másik hóbortja a napot megkoronázó étkezésen való hajszálpontos megjelenés volt. A reggeli nem számított –
 	ahhoz akár délben is lemehetett az ember, ha úgy tartotta kedve. Az ebéd sem – egyszerű hideg sült és kompót. De a vacsora rítus volt, ünnep, egy igazi cordon bleu szakács1
 	készítette, akit egy nagy szál odából csábított el mesés fizetéssel. 
 	Az első gongütés mindig nyolc után öt perccel hangzott el. 
 	Negyed kilenckor követte a második, az ajtót abban a pil anatban 
 	kitárták, 
 	az 
 	egybegyűlt 
 	vendégeknek
 	bejelentették a vacsorát, és ünnepélyes processzió indult az ebédlő felé. Akinek volt bátorsága lekésni a második kondítást, azt egyszer s mindenkorra kiátkozták – és Lytcham 
 	Close 
 	örökre 
 	bezárult 
 	a 
 	boldogtalan
 	vacsoravendég előtt. 
 	Ezért idegeskedett Joan Ashby, és ezért döbbent meg Harry Dalehouse, amikor azt hal otta, hogy a szentséges esemény ezen az estén tíz perccel kitolódik. Harry nem volt valami meghitt viszonyban a bácsikájával, de elég gyakran megfordult Lytcham Close-ban, hogy tudja, milyen szokatlan dolog ez. 
 	Geoffrey 
 	Keene, 
 	Lytcham 
 	Roche 
 	titkára 
 	szintén
 	meglepődött. 
 	– Rendkívüli – jegyezte meg. – Ilyesmi még sohasem történt. Biztos ebben? 
 	– Digby mondta. 
 	– Valami vonatot emlegetett – tette hozzá Joan Ashby. –
 	Legalábbis úgy rémlik. 
 	– Fura – mondta gondterhelten Keene. – Gondolom, majd idejében megtudunk mindent. De azért különös. 
 	A két férfi hal gatott egy percig, és a lányt nézte. Joan Ashby bájos teremtés volt, kék szemű, aranyhajú, huncut tekintetű. Most vendégeskedett először Lytcham Close-ban, Harry közbenjárására kapott meghívást. 
 	Nyílt az ajtó, és belépett Diana Cleves, Lytcham Roche-ék nevelt lánya. 
 	Volt valami merész kecsesség Dianában, valami boszorkányos 
 	jel eg 
 	sötét 
 	szemében 
 	és 
 	gúnyos
 	beszédében. Jóformán minden férfi belehabarodott, és ő
 	élvezte is a hódításait. Különös teremtés: vonzó melegséget árasztott, miközben tökéletesen hideg maradt. 
 	– Végre egyszer megelőztem az öreget – mondta. – Hetek óta először fordul elő, hogy nem ő az első, nem nézegeti az óráját, és járkál föl-alá, mint a tigris etetés előtt. 
 	1 Mesterszakács. (francia)
 	A fiatalemberek feléje lódultak. Ő elbűvölően rájuk mosolygott… és Harryhez fordult. Geoffrey Keene sötét arca elvörösödött, a férfi visszahúzódott. 
 	Ám hamarosan magához tért, mert egy pil anat múlva Mrs. 
 	
 	Lytcham Roche lépett be a terembe. Magas, sötét hajú nő
 	volt, természettől tétova modorú, meghatározhatatlan zöld árnyalatú leplekbe burkolózva. Egy középkorú, madárcsőr orrú, erős ál kapcsú férfi jött vele – Gregory Bariing. A pénzvilág befolyásos figurájának számított, s mivel anyai ágon előkelő származású volt, már évek óta meghitt barátságban ál t Hubert Lytcham Roche-sal. 
 	Bumm! 
 	Fenségesen megkondult a gong. Amint a zúgás elhalt, feltárult az ajtó, és Digby jelentette:
 	– A vacsora tálalva van. 
 	Majd, bármilyen jól képzett cseléd volt, megdöbbenés suhant végig egykedvű arcán. A gazdája emlékezete szerint először nem volt jelen a szobában. 
 	Hogy megdöbbenésében mindenki osztozik, az nyilvánvaló volt. Mrs. Lytcham Roche bizonytalan kis kaccantást hal atott. 
 	– Teljesen érthetetlen. Igazán nem is tudom, mit csináljak. 
 	Mindenki meg volt hökkenve. Lytcham Close hosszú hagyománya 
 	fenekestül 
 	felfordult. 
 	Mi 
 	történhetett? 
 	Abbamaradt a beszélgetés. A várakozás feszültsége érződött a levegőben. 
 	Végre újból nyílt az ajtó; az általános, megkönnyebbült sóhajt csak az az enyhe nyugtalanság tompította, hogy hogyan is reagáljanak a helyzetre. Semmi olyasmit nem szabad mondani, ami kiemelné a tényt, hogy ezúttal maga a házigazda hágta át a szigorú házi szabályt. 
 	Ám nem Lytcham Roche volt az újonnan érkező. A megtermett, szakál as, vikingekre emlékeztető alak helyett egy igen alacsony emberke lépett be a hosszú szalonba, szemmel láthatóan külföldi, tojásdad fejű, pompás bajszú, kifogástalan estélyi ruhában. 
 	A vendég csil ogó szemmel közeledett Mrs. Lytcham Roche-hoz. 
 	– Ezer bocsánat, madame – mondta. – Attól félek, késtem pár percet. 
 	– Ó, semmi baj – mormolta tétován Mrs. Lytcham Roche. –
 	Igazán semmi baj, Mr…. – Elhal gatott. 
 	– Poirot, madame. Hercule Poirot. 
 	Háta mögül egy nagyon halk „Ó!”-t hal ott… inkább sóhajtás volt, mint értelmes szó… egy nő hangja. Úgy látszott, az új vendégnek hízeleg a dolog. 
 	– Ugyebár tudott az érkezésemről? – mormolta szelíden. –
 	N'est-ce pas, madame?2” Férje bizonyára informálta. 
 	– Ó, igen… persze – mondta Mrs. Lytcham Roche a legkevésbé sem meggyőzően. – Gondolom, szólt róla. Én egyáltalán nem vagyok valami gyakorlatias, M. Poirot. 
 	Sosem emlékszem semmire. De szerencsére Digby mindenről gondoskodik. 
 	– Sajnos, késett a vonatom – mondta M. Poirot. – Baleset történt előttünk a síneken. 
 	– Á – kiáltott fel Joan –, szóval ezért halasztották el a vacsorát! 
 	Poirot szeme – hátborzongatóan mélyreható szempár –
 	azonnal feléje fordult. 
 	– Ez szokatlan dolog, hm? 
 	– El nem tudom képzelni… – kezdte Mrs. Lytcham Roche, majd elhal gatott. – Úgy értem
 	
 	majd elhal gatott. – Úgy értem
 	– folytatta zavarodottan –, olyan fura. Hubert még sohasem…
 	Poirot tekintete végigsöpört az egybegyűlteken. 
 	– M. Lytcham Roche még nem jött le? 
 	– Nem, és ez egészen rendkívüli… – Az asszony könyörögve nézett Geoffrey Keene-re. 
 	– Mr. Lytcham Roche maga a testet öltött pontosság –
 	magyarázta Keene. – Nem késett a vacsoráról már… nem is tudom, hogy késett-e valaha egyáltalán. 
 	Egy idegen számára nevetséges lehetett a szituáció – a sok izgatott arc, az általános tanácstalanság. 
 	2 Nemde, asszonyom? (francia)
 	– Megvan – jelentette ki Mrs. Lytcham Roche olyan arccal, mint aki megoldotta a problémát. – Csengetek Digbynek. 
 	Szavait tett követte. 
 	A komornyik tüstént megjelent. 
 	– Digby – mondta Mrs. Lytcham Roche –, a gazdája. 
 	Valami…? 
 	Szokása szerint nem fejezte be a mondatot. Látható volt, hogy a komornyik ezt nem is várja el tőle. Késlekedés nélkül értelmes választ adott. 
 	– Mr. Lytcham Roche nyolc előtt öt perccel lejött, és bement a dolgozószobájába, asszonyom. 
 	– Ó! – A hölgy tétovázott. – Nem gondolja, hogy talán… úgy értem… nem hal otta a kondítást? 
 	– Úgy vélem, hal ania kel ett… a gong közvetlenül a dolgozószoba ajtaja előtt van. 
 	
 	– Igen, persze, persze – mondta Mrs. Lytcham Roche bizonytalanabbul, mint valaha. 
 	– Jelentsem neki, hogy a vacsora tálalva van, asszonyom? 
 	– Ó, köszönöm, Digby. Igen, azt hiszem… az jó lenne. 
 	– Nem is tudom – fordult Mrs. Lytcham Roche a vendégei felé, amint a komornyik távozott –, mihez kezdenék Digby nélkül! 
 	Vártak. 
 	Újból belépett Digby. Valamivel szaporábban szedte a levegőt, mint ahogy az véleménye szerint egy jól nevelt komornyikhoz il ett volna. 
 	– Bocsánatot kérek, asszonyom… a dolgozószoba ajtaja zárva van. 
 	Ekkor történt, hogy M. Hercule Poirot átvette a parancsnokságot. 
 	– Azt hiszem – mondta –, oda kel mennünk a dolgozószobához. 
 	Előreindult, a többiek követték. Hirtelen támadt tekintélye egészen természetesnek hatott. Már nem a kissé komikus külsejű vendég volt. Egyéniség volt, a helyzet ura. 
 	Kiment az előcsarnokba, el a lépcső mel ett, a nagy ál óóra mel ett, a fülke mel ett, amelyben a gong ál t. Ezzel a fülkével szemben volt a bezárt ajtó. 
 	Kopogott, először finoman, majd egyre erőteljesebben. De nem jött válasz. Fürgén letérdelt, és a kulcslyukhoz il esztette a szemét. Felál t és körülnézett. 
 	– Messieurs – mondta –, be kel törnünk az ajtót. Most rögtön! 
 	Akárcsak az imént, senki sem vonta kétségbe az il etékességét. Geoffrey Keene és Gregory Barling volt a két legnagyobb termetű férfi. Poirot irányításával megrohamozták az ajtót. Nem volt könnyű feladat. A Lytcham Close-i ajtók igen masszívak voltak – itt nem volt semmiféle modern silányság. Az ajtó hősiesen el enál t, ám végül megadta magát a férfiak együttes ostromának, és bevágódott. 
 	A társaság tanácstalanul ál dogált a nyílásban. Azt látták, amitől tudat alatt előre féltek. Velük szemben az ablak, balra, az ajtó és az ablak között egy jókora íróasztal. Egy férfi ült az asztalnál, de nem előre nézve, hanem oldalvást fordulva – a termetes alak előrebil enve kuporgott székében. Háttal volt feléjük, arccal az ablaknak, de a tartása mindent elárult. Jobb keze petyhüdten lógott, és alatta, a szőnyegen, egy kis méretű pisztoly csil ogott. 
 	Poirot éles hangon odaszólt Gregory Barlingnak. 
 	– Vezesse el innen Mrs. Lytcham Roche-t… és a másik két hölgyet is! 
 	A férfi megértően bólintott. Kezét a háziasszony karjára tette, aki megborzongott. 
 	– Agyonlőtte magát – mormolta. – Ez rettenetes ! –
 	Reszketve tűrte, hogy elvezessék. A két lány követte. 
 	Poirot bement a szobába, nyomában a két fiatalemberrel. 
 	Letérdelt a tetem mel é, és intett nekik, hogy ál janak távolabb. 
 	A fej jobb oldalán találta meg a golyó ütötte lyukat. A golyó a másik oldalon kirepült, és láthatóan nekivágódott a bal felőli 
 	falon 
 	lógó 
 	tükörnek, 
 	mert 
 	a 
 	felülete
 	megszilánkosodott. Az íróasztalon egy papírlap hevert, rajta egyetlen szó, Sajnálom, bizonytalan, remegő kézzel odafirkantva. 
 	Poirot tekintete az ajtó felé röppent. 
 	– A kulcs nincs benne a zárban – mondta. – Érdekes. 
 	Becsúsztatta kezét a halott zsebébe. 
 	– Itt van – mondta. – Legalábbis, gondolom, ez az. Volna kedves kipróbálni, monsieur? 
 	Geoffrey Keene elvette tőle, és beleil esztette a zárba. 
 	– Igen, ez az. 
 	– És az ablak? 
 	Harry Dalehouse az ablakhoz lépett. 
 	– Csukva. 
 	– Megengedi? – Poirot felpattant, és odasietett. Magas franciaablak volt. Poirot kinyitotta, egy darabig csak ál t, a pázsitot tanulmányozva, majd becsukta. 
 	– Barátaim – mondta –, telefonálnunk kel a rendőrségre. 
 	Amíg ki nem jönnek, és meg nem ál apítják, hogy valóban öngyilkosságról van szó, semmihez sem szabad nyúlnunk. 
 	A halál negyedórája következhetett be. 
 	– Tudom – mondta rekedten Harry. – Hal ottuk a lövést. 
 	– Comment?3Mit mond ön? 
 	Harry Geoffrey Keene segítségével elmagyarázta a helyzetet. Alighogy befejezte, megjelent Barling. 
 	Poirot elismételte, amit az imént mondott, s miközben Keene kiment telefonálni, Poirot arra kérte Barlingot, hadd beszéljen vele négyszemközt. 
 	Átmentek egy kis nappaliba, Digbyt a dolgozószoba elé ál ították őrködni, Harry pedig távozott, hogy felkutassa a hölgyeket. 
 	– Úgy tudom, ön bizalmas barátja volt M. Lytcham Roche-nak – kezdte Poirot. – Ezért fordulok önhöz elsőként. Az etikett talán úgy diktálná, hogy madame-mal beszéljek először, de a jelen pil anatban ezt nem tartanám pratiquenak.4
 	Elhal gatott. 
 	– Tudja, kínos helyzetben vagyok. Felfedem ön előtt a puszta tényeket. Nekem a magánnyomozás a szakmám. 
 	A pénzember elmosolyodott. 
 	– Ezt felesleges is mondania, M. Poirot. Az ön neve közismert. 
 	– Monsieur nagyon kedves – mondta Poirot meghajolva. –
 	Tehát folytassuk. Londoni címemre kapok egy levelet ettől a M. Lytcham Roche-tól. Azt írja, minden oka megvan rá, hogy úgy vélje, nagy összegekkel károsítják meg. Családi okokból kifolyólag, mint mondja, nem szeretné kihívni a rendőrséget, de azt kívánja, jöj ek le ide, és járjak utána a dolognak. Nos, beleegyezem. Lejövök. Nem olyan hamar, ahogy M. Lytcham Roche óhajtja… elvégre más dolgom is van, és M. Lytcham Roche nem éppen az angol király, még ha annak képzeli is magát. Barling szárazon elmosolyodott. 
 	– Valóban így gondolta. 
 	– Pontosan. A leveléből világosan kiderült, hogy hóbortosnak 
 	nevezhető 
 	ember. 
 	Nem 
 	őrült, 
 	de
 	kiegyensúlyozatlan, n'est-ce pas? 
 	– Amit tett, az erre val . 
 	– 
 	Ó, 
 	monsieur, 
 	öngyilkosságot 
 	nem 
 	feltétlenül
 	kiegyensúlyozatlan emberek követnek el. A halottszemlén kiegyensúlyozatlan emberek követnek el. A halottszemlén persze így szoktak fogalmazni, de ezzel csupán a hátramaradottak érzéseit akarják kímélni. 
 	3 Hogyan? (francia) 4 Célszerűnek, (francia)
 	– Hubert nem volt egészen normális – jelentette ki határozottan Barling. – Fékezhetetlen dührohamok törtek rá, monomániásan büszke volt a családi származására, és más rögeszméi is voltak. Ennek el enére nagyon éles eszű
 	ember volt. 
 	– Pontosan. Elég éles eszű, hogy rájöj ön: meglopják. 
 	– Öngyilkos lesz valaki azért, mert meglopják? – kérdezte Barling. 
 	– Ahogy mondja, monsieur. Ez nevetséges. Éppen ezért gyorsan kel eljárnom. Családi okokból kifolyólag – ezt a kifejezést használta a levelében. Eh bien, monsieur, ön nagyvilági ember, ön tudja, hogy ezért – családi okokból –
 	igenis szoktak öngyilkosságot elkövetni. 
 	– Hogy érti? 
 	– Úgy fest – legalábbis látszólag –, hogy ce pauvre5monsieur még valamire rábukkant… valamire, amivel képtelen volt szembenézni. Bizonyára megérti, hogy nekem kötelességem van itt. Alkalmaztak… megbíztak…
 	én pedig vál altam a feladatot. A halott nem akarta a rendőrség elé tárni ezt a bizonyos „családi okot”. Tehát gyorsan kel cselekednem. Meg kel tudnom az igazat. 
 	– S ha megtudja? 
 	– Akkor… a belátásomra kel hagyatkoznom. Azt kel tennem, amit tehetek. 
 	– Értem – mondta Barling. Egy darabig csendben füstölt, majd így szólt: – De attól tartok, így sem segíthetek önnek. 
 	Hubert nem avatott a bizalmába. Semmit sem tudok. 
 	– De mondja csak, monsieur, ön szerint kinek ál t módjában meglopni ezt a szegény urat? 
 	– Nehéz erre válaszolni. Persze, itt van a birtok intézője. Új ember. 
 	– Intéző? 
 	– Igen. Marshal . Marshal kapitány. Kel emes fickó, fél karját elvesztette a háborúban. Egy éve jött ide. De Hubert kedvelte, azt tudom, és meg is bízott benne. 
 	– Ha Marshal kapitány volt az, aki becsapta, akkor nem forog fenn semmilyen családi ok. 
 	– N…nem. 
 	Poirot felfigyelt az elbizonytalanodására. 
 	– Beszéljen, monsieur. Beszéljen nyíltan, nagyon kérem. 
 	– Lehet, hogy csak pletyka. 
 	– Könyörgök, beszéljen. 
 	– Rendben van. Látta a szalonban azt a nagyon vonzó ifjú hölgyet? 
 	– Két nagyon vonzó ifjú hölgyet is láttam. 
 	– Ó, igen, Miss Ashby. Bájos kis fruska. Most jár itt először. 
 	Harry Dalehouse hívatta meg
 	Mrs. Lytcham Roche-sal. Nem, én a sötét hajú lányra gondolok… Diana Clevesre. 
 	– Igen, észrevettem – mondta Poirot. – Úgy gondolom, őt minden férfi észrevenné. 
 	– Egy ördögfióka! – tört ki Barlingból. – Húsz mérföldes körzetben minden férfira
 	kivetette a hálóját. Előbb-utóbb még megöli valaki. 
 	
 	Végigtörölte a homlokát zsebkendőjével, nem is látva, milyen kíváncsian méregeti a másik. 
 	– Es ez az ifjú hölgy…
 	– Lytcham Roche nevelt lánya. Nagy csalódás volt nekik, hogy nem lehetett saját gyerekük. Aztán örökbe fogadták Diana Clevest… távoli unokahúg. Hubert rajongott érte, valósággal imádta. 
 	– Tehát kétségkívül rosszal otta volna, ha férjhez megy? –
 	vetette fel Poirot. 
 	– Nem, ha megfelelő férjet választ. 
 	– És ez a megfelelő férj… ön lett volna, monsieur? 
 	Barling összerezzent és elvörösödött. 
 	– Én semmi ilyet nem mondtam…
 	– Mais non, mais non! Persze hogy nem mondott. De így van, nem? 
 	– Beleszerettem… igen. Lytcham Roche örült a dolognak. 
 	Il ett az elképzeléseibe. 
 	5 Ez a szegény, (francia)
 	– Es mademoisel e? 
 	– Már mondtam… ő a megtestesült ördög. 
 	– Értem. A maga módján szeret szórakozni, ugyebár? De hol jön be a képbe Marshal kapitány? 
 	– Nos, sokat voltak együtt. Az emberek pletykáltak. Nem mintha bármi is lenne az egészben. Csak egy új skalp, semmi több. 
 	Poirot bólintott. 
 	– De tegyük fel, hogy mégis van benne valami… ez megmagyarázná, miért akart M. 
 	Lytcham Roche olyan óvatosan eljárni. 
 	
 	– Ugye tudja, hogy semmi alapunk nincs Marshal t sikkasztással gyanúsítani? 
 	– Oh, parfaitement, parfaitement!6 Lehet, hogy csak egy hamisított csekkről van szó, 
 	amiben valamelyik családtag érintett. Ez az ifjú Mr. 
 	Dalehouse kicsoda? 
 	– Unokaöcs. 
 	– Ő örököl? 
 	– A nővérének a fia. Lehet, hogy felveszi majd a családi nevet… több Lytcham Roche
 	ugyanis nem maradt. 
 	– Értem. 
 	– A birtok nem hitbizomány, noha mindig apáról fiúra szál t. 
 	Én úgy képzeltem, a
 	feleségére hagyja majd haszonélvezet gyanánt, s azután Diana örökli, ha elfogadható házasságot köt. Tudja, az ő
 	férje is felvehetné a családi nevet. 
 	– Világos – mondta Poirot. – Ön igazán kedves és segítőkész volt, monsieur. Kérhetnék még valamit? Legyen szíves elmagyarázni madame Lytcham Roche-nak mindazt, amit mondtam, és megkérni, hogy szánjon rám egy percet. 
 	A vártnál jóval hamarabb nyílt az ajtó, és belépett Mrs. 
 	Lytcham Roche. Odalebegett egy székhez. 
 	– Mr. Barling mindent elmagyarázott – mondta. – Persze, botrányról szó sem lehet. Bár én inkább a sors kezét látom ebben, maga nem? Úgy értem, a tükör meg minden. 
 	– Comment… a tükör? 
 	– Amint megláttam… rögtön jelképnek éreztem. Hubert jelképének! Az átok, tudja. Én azt hiszem, minden régi családban van ilyesféle átok. Hubert mindig olyan furán viselkedett. De mostanában még furábban. 
 	– Megbocsásson a kérdésért, madame, de nincs véletlenül pénzszűkében? 
 	– Pénz? Én sosem gondolok a pénzre. 
 	– Tudja, mit szoktak mondani, madame? Aki sosem gondol a pénzre, annak nagyon sokra van szüksége. 
 	Kurtán felnevetett. Az asszony nem reagált. Tekintete messze járt. 
 	– Köszönöm, madame – mondta Poirot, és azzal a kikérdezésnek vége is volt. 
 	Poirot csengetett, és megjelent Digby. 
 	– Felelnie kel néhány kérdésemre – mondta Poirot. – Én magándetektív vagyok, a gazdája hívatott ide a halála előtt. 
 	– Detektív! – kiáltott fel Digby. – De hát miért? 
 	– Lesz szíves válaszolni a kérdéseimre. Tehát a lövés…
 	Végighal gatta a komornyik beszámolóját. 
 	– Szóval négyen tartózkodtak az előcsarnokban? 
 	– Igen, uram: Mr. Dalehouse, Miss Ashby és Mr. Keene, aki a szalonból jött ki. 
 	– A többiek hol voltak? 
 	– A többiek, uram? 
 	– Igen, Mrs. Lytcham Roche, Miss Cleves és Mr. Barling. 
 	– Mrs. Lytcham Roche és Mr. Barling később jött le, uram. 
 	6 Ó, hát persze! (francia)
 	– Hát Miss Cleves? 
 	– Azt hiszem, Miss Cleves a szalonban volt, uram. 
 	Poirot feltett még néhány kérdést, majd elbocsátotta a komornyikot azzal, hogy küldje be
 	Miss Clevest. 
 	A lány azonnal bejött, és Poirot most a Barling által felfedett információk tudatában vette
 	szemügyre. Kétségtelenül szép volt fehér szaténruhájában, vál án a kis rózsabimbóval. Poirot elmagyarázta, milyen körülmények hozták őt Lytcham Close-ba, s közben figyelte a
 	lányt, de az az őszinte megdöbbenésen kívül semmiféle feszengésnek nem adta jelét. 
 	Marshal ról közönyösen, langyos elismerő szavakkal beszélt. Csak Barling említésére
 	elevenedett meg. 
 	– Az az ember egy szélhámos – csattant fel. – Ezt meg is mondtam az öregnek, de nem
 	hal gatott rám… csak öntötte tovább a pénzt az ócska vál alkozásaiba. 
 	– Sajnálja, hogy az apja meghalt, mademoisel e? 
 	A lány rábámult. 
 	– Hogyne. De tudja, M. Poirot, én modern felfogású vagyok. Eszemben sincs könnyesre
 	zokogni magam. Igen, kedveltem az öreget. Persze, így a legjobb neki. 
 	– Legjobb? 
 	– Igen. Előbb-utóbb be kel ett volna záratni. Egyre jobban elhatalmasodott rajta a
 	tévképzet, hogy Lytcham Roche, Lytcham Close ura mindenható. 
 	Poirot elgondolkodva bólintott. 
 	
 	– Értem, értem… igen, határozott jelei mutatkoztak az elmezavarnak. Egyébként
 	megengedi, hogy megvizsgáljam a kis táskáját? Milyen bájos… ez a sok kis selyem
 	rózsabimbó. Hol is tartottam? Ó, igen, ön hal otta a lövést? 
 	– Persze. De azt hittem, csak egy autó vagy egy orvvadász, ilyesmi. 
 	– A szalonban volt akkor? 
 	– Nem, kinn a kertben. 
 	– Értem. Köszönöm, mademoisel e. Most M. Keene-nel szeretnék beszélni, ugye így
 	hívják? 
 	– Geoffreyvel? Máris szólok neki. 
 	Keene éberen, kíváncsian lépett be. 
 	– Hal ottam Mr. Barlingtól, hogy hogyan került ide. 
 	Fogalmam sincs, mondhatok-e bármi
 	hasznosat, de ha igen…
 	Poirot félbeszakította. – Csupán egyvalami érdekel, monsieur Keene. Mit vett fel ön a
 	padlóról, 
 	közvetlenül 
 	azelőtt, 
 	hogy 
 	ma 
 	este 
 	a
 	dolgozószobához értünk? 
 	– Én… – Keene már-már felugrott a székből, de aztán hátradőlt. – Nem értem, mire gondol
 	– vetette oda. 
 	– Én pedig azt hiszem, nagyon is érti, monsieur. Mögöttem jött, tudom, de egy barátom
 	szerint nekem a tarkómon is van szemem. Ön lehajolt, felvett valamit, és becsúsztatta a
 	szmokingja zsebébe. 
 	
 	Csend 
 	lett. 
 	Keene 
 	csinos 
 	arcán 
 	határozatlanság
 	tükröződött. Végül döntött. 
 	– Válasszon, M. Poirot – mondta, és előrehajolva kifordította a zsebét. Egy szipka, egy
 	zsebkendő, egy apró selyem rózsabimbó és egy kis arany gyufásdoboz került elő. Pil anatnyi hal gatás után Keene így szólt: – Nos, ez volt az. – Felvette a gyufásdobozt. –
 	Nyilván korábban ejthettem el. 
 	– Szerintem nem – felelte Poirot. 
 	– Hogy érti? 
 	– Úgy, monsieur, hogy én rendszerető, módszeres ember vagyok. Egy gyufásdobozt
 	észreveszek a padlón, és felveszem… egy ekkora gyufásdobozt mindenképp észrevettem
 	volna! Nem, monsieur, az sokkal kisebb tárgy lehetett…
 	például ez. 
 	És kiválasztotta a kis selyem rózsabimbót. 
 	– Gondolom, Miss Cleves táskájáról való. Csend lett, majd Keene elnevette magát. 
 	– Igen, igaza van. Tegnap este kaptam tőle. 
 	– Értem – mondta Poirot. Abban a percben nyílt az ajtó, és egy magas, szőke, öltönyös
 	férfi sietett be. 
 	– Keene… mi ez az egész? Lytcham Roche főbe lőtte magát? Ezt nem tudom elhinni. 
 	Lehetetlen. 
 	– Hadd mutassam be – szólt Keene – M. Hercule Poirot-nak. – A másik döbbent képet
 	vágott. – Ő majd mindent elmond magának. – Azzal távozott, becsapva maga mögött az ajtót. 
 	– M. Poirot – kiáltotta lelkesen John Marshal –, nagyon örülök, hogy megismerhetem! 
 	Micsoda szerencse, hogy éppen idelenn van. 
 	Lytcham Roche nem említette, hogy maga is jön. Nagy csodálója vagyok önnek, uram. Lefegyverző fiatalember, gondolta Poirot… habár nem is olyan fiatal már, hiszen őszül a
 	halántéka, és barázdás a homloka. A hangja és a modora kelt kisfiús benyomást. 
 	– A rendőrség…
 	– Már itt is vannak, uram. Velük együtt jöttem fel, amikor a hírt meghal ottam. Nincsenek
 	különösebben meglepve. Persze, az öregúr sült bolond volt, no de akkor is…
 	– Magát meglepte az öngyilkosság? 
 	– Őszintén szólva igen. Nem hittem volna, hogy… hogy Lytcham Roche el tud képzelni
 	egy világot, amely őt nélkülözné. 
 	– Anyagi problémái voltak mostanában, ha jól tudom. 
 	Marshal bólintott. 
 	– Spekulált. Barhng kétes ügyletei…
 	Poirot csendesen így szólt: – Nagyon őszinte leszek. Volt önnek oka feltételezni, hogy Mr. 
 	Lytcham Roche azzal gyanúsította: számlákat hamisít? 
 	Marshal egészen mulatságos hitetlenkedéssel meredt Poirot-ra. Olyan mulatságos volt, 
 	hogy Poirot elmosolyodott. 
 	– Látom, meg van döbbenve, Marshal kapitány. 
 	
 	– De mennyire! Nevetséges gondolat. 
 	– Ah! Még egy kérdés. Nem gyanúsította önt azzal, hogy elrabolja tőle nevelt lányát? 
 	– Ó, szóval hal ott rólam meg Diról? – A férfi zavartan nevetett. 
 	– Tehát így van? 
 	Marshal bólintott. 
 	– De az öreg nem tudott róla. Di nem akarta, hogy megmondjuk neki. Valószínűleg igaza
 	volt. Úgy felrobbant volna, akár egy zsák petárda. Azonnal kirúgott volna. 
 	– Ehelyett mi volt a tervük? 
 	– Hát, szavamra, nem is tudom, uram. Én Dira bíztam a dolgot. Azt mondta, ő majd
 	elintézi. Őszintén szólva már új ál ás után is néztem. Ha sikerült volna szereznem, itt hagyok
 	csapot-papot. 
 	– És mademoisel e feleségül ment volna önhöz? De M. 
 	Lytcham Roche azonnal megvonta
 	volna tőle a járadékát. Mademoisel e Diana pedig, úgy vélem, szereti a pénzt. Marshal határozottan feszengeni látszott. 
 	– Igyekeztem volna kárpótolni őt, uram. 
 	Geoffrey Keene lépett be a szobába. – A rendőrség távozni készül, de előtte szeretnének
 	beszélni önnel, M. Poirot. 
 	– Merci, már megyek is. 
 	A dolgozószobában egy termetes felügyelőt és egy rendőrségi orvost talált. 
 	
 	– M. Poirot? – kérdezte a felügyelő. – Már hal ottunk önről, uram. Reeves felügyelő
 	vagyok. 
 	– Nagyon kedves – mondta Poirot kezet rázva. – Nincs szüksége a közreműködésemre, 
 	hm? – Kurtán felnevetett. 
 	– Ezúttal nincs, uram. Az ábra világos. 
 	– Tehát teljesen egyértelmű eset? – kérdezte Poirot. 
 	– Abszolúte. Ajtó és ablak zárva, ajtókulcs a halott zsebében. Az utóbbi napokban igen
 	furán viselkedett. Semmi kétség. 
 	– Minden… természetes? Az orvos felmordult. 
 	– Elég furcsa szögben kel ett ülnie, hogy a golyó a tükörnek csapódjék. De hát az
 	öngyilkosságok mindig furcsák. 
 	– Megtalálták a golyót? 
 	– Igen, itt van. – Az orvos felmutatta. – A fal tövében volt, a tükör alatt. A pisztoly Mr. 
 	Roche-é. Az asztalfiókban tartotta. Van emögött még valami, de hogy mi, azt sosem fogjuk
 	megtudni. 
 	Poirot bólintott. 
 	A holttestet átvitték egy hálószobába. A rendőrség távozott. 
 	Poirot a bejárati ajtóból nézett
 	utánuk. Zajt hal ott, és megfordult. Harry Dalehouse ál t mögötte. 
 	– Nincs véletlenül egy erős fényű elemlámpája, barátom? –
 	kérdezte Poirot. 
 	– De van, máris hozom. 
 	
 	Amikor visszatért, Joan Ashby is vele volt. 
 	– Ha óhajtják, elkísérhetnek – mondta kegyesen Poirot. 
 	Kilépett a bejárati ajtón, majd jobbra fordult, és megál t a dolgozószoba ablaka előtt. Vagy
 	hat-lábnyi pázsit választotta el az ösvénytől. Poirot lehajolt, ide-oda mozgatta az elemlámpa
 	fényét a füvön. Felegyenesedett, és megrázta a fejét. 
 	– Nem – mondta –, nem itt. 
 	Aztán elhal gatott, és megmerevedett. A pázsit mindkét oldalán széles virágszegély
 	húzódott. Poirot a jobb oldalira összpontosított, amely tele volt őszirózsával és dáliával. A
 	lámpát az ágyás elejére irányította. A puha földben világosan kivehetők voltak a lábnyomok. 
 	– Négy – mormolta Poirot. – Kettő távolodik az ablaktól, kettő közelít. 
 	– Egy kertész – vetette fel Joan. 
 	– Nem, mademoisel e, nem. Használja a szemét! Ezek kicsi cipők, finomak, magas
 	sarkúak, női cipel ők. Mademoisel e Diana említette, hogy kinn járt a kertben. Nem tudja, 
 	vajon ön előtt jött le az emeletről, mademoisel e? 
 	Joan a fejét rázta. 
 	– Nem emlékszem. Rohantam, mert hal ottam a kondítást, és azt hittem, az elsőt már
 	korábban hal ottam. Rémlik, hogy a szobaajtaja nyitva volt, amikor eljöttem előtte, de ebben
 	nem vagyok biztos. Mrs. Lytcham Roche-é csukva volt, azt tudom. 
 	
 	– Értem – mondta Poirot. 
 	Volt valami a hangjában, amire Harry felkapta a tekintetét, de Poirot csak a homlokát
 	ráncolta szelíden. 
 	Az ajtóban Diana Clevesszel találkoztak. 
 	– A rendőrök elmentek – mondta. – Szóval vége… ennek az egésznek. 
 	Nagyot sóhajtott. 
 	– Szabad egy percre, mademoisel e? Bementek a nappaliba, és Poirot becsukta az ajtót. 
 	– Nos? – A lány meglepettnek látszott. 
 	– Csak egy apró kérdés, mademoisel e. Járt ön ma este bármikor a dolgozószoba ablaka
 	előtti virágágyásban? 
 	– Igen – bólintott Diana. – Hét óra körül, és még egyszer közvetlenül vacsora előtt. 
 	– Nem értem – mondta Poirot. 
 	– Nem tudom, mi van ezen értenivaló – felelte hűvösen a lány. – Őszirózsát szedtem… az
 	asztalra. A virágdíszítés az én reszortom. Ez hét óra körül történt. 
 	– Es utána… később? 
 	– Ja, az? Egy csepp hajolaj ráesett ide a ruhám vál ára. 
 	Éppen készültem lejönni. Nem volt
 	kedvem ruhát cserélni. Eszembe jutott, hogy láttam egy kései rózsabimbót az ágyásban. 
 	Kiszaladtam, letéptem, és felerősítettem ide. – Poirot-hoz lépett, és kissé megemelte a bimbót. 
 	Poirot világosan látta alatta az apró olajfoltot. A lány mel ette maradt, vál a majdnem súrolta
 	Poirot-ét. 
 	– Ez mikor volt? 
 	– Nyolc után tíz perccel talán. 
 	– Nem próbálkozott… az ablakkal? 
 	– De, azt hiszem, igen. Igen, úgy gondoltam, azon át hamarabb beérnék. De zárva volt. 
 	– Értem. – Poirot mély lélegzetet vett. – És most a lövés –
 	mondta –, hol volt, amikor a
 	lövést hal otta? Még mindig a virágágyásban? 
 	– Á, nem, az két-három perccel később volt, épp mielőtt bejöttem az oldalajtón. 
 	– Tudja, mi ez, mademoisel e? Kinyújtott tenyerén az apró selyem rózsabimbó hevert. A
 	lány nyugodtan nézegette. 
 	– Olyan, mint amik az estélyi táskámon vannak. Hol találta? 
 	– Mr. Keene zsebében volt – felelte Poirot szárazon. – Ön ajándékozta neki, 
 	mademoisel e? 
 	– Ezt mondta? Poirot mosolygott. 
 	– Mikor ajándékozta neki, mademoisel e? 
 	– Tegnap este. 
 	– Figyelmeztette önt, hogy ezt val ja, mademoisel e? 
 	– Hogy érti? – kérdezte dühösen a lány. 
 	De Poirot nem válaszolt. Kisietett a szobából, be a szalonba. Barling, Keene és Marshal
 	volt benn. Poirot határozottan odalépett hozzájuk. 
 	– Messieurs – mondta kurtán –, kérem, kövessenek a dolgozószobába. 
 	
 	Kiment az előcsarnokba, s Joanhoz és Harryhez fordult. 
 	– Önök is legyenek szívesek. Valaki lehívná madame-ot? 
 	Köszönöm. Á! Itt van a kiváló
 	Digby. Digby, egy apró kérdés, egy igen fontos kérdés. 
 	Tett Miss Cleves őszirózsákat az
 	asztalra vacsora előtt? 
 	A komornyik értetlennek látszott. 
 	– Hogyne, uram. 
 	– Biztos ebben? 
 	– Egészen biztos, uram. 
 	– Très bien7. És most kövessenek. 
 	A dolgozószobában szembefordult velük. 
 	– Volt okom rá, hogy idekérettem önöket. Az ügy lezárva, a rendőrség kiszál t és távozott. 
 	Azt mondják, Mr. Lytcham Roche főbe lőtte magát. Kész, vége. – Szünetet tartott. –
 	Csakhogy én, Hercule Poirot, azt mondom, nincs vége. 
 	Csodálkozva nézték, s ekkor belebegett a szobába Mrs. 
 	Lytcham Roche. 
 	– Éppen azt magyaráztam, madame, hogy ennek az ügynek még nincs vége. Az ok
 	pszichológiai. Mr. Lytcham Roche mani de grandeurben8
 	szenvedett, királynak képzelte
 	magát. Egy ilyen ember nem lesz öngyilkos. Nem, nem, lehet, hogy megőrül, de nem végez
 	magával. Mr. Lytcham Roche nem végzett magával. –
 	Szünetet tartott. – Meggyilkolták. 
 	– Meggyilkolták! – Marshal kurtán felnevetett. – Egyedül a szobában, zárt ajtó és ablak
 	mögött? 
 	– Ennek el enére – ismételte meg makacsul Poirot – igenis meggyilkolták. 
 	– Utána pedig felál t, és bezárta az ajtót, vagy becsukta az ablakot, gondolom – mondta
 	gúnyosan Diana. 
 	7 Pompás, (francia)
 	8 Nagyzási hóbortban, (francia)
 	– Mutatok önöknek valamit – mondta Poirot, és az ablakhoz ment. Elfordította a franciaablak kilincsét, majd finoman meghúzta. 
 	– Látják, nyitva. Most becsukom, de nem fordítom el a kilincset. Az ajtó tehát csukva, de nincs rögzítve. És most! 
 	Rácsapott az ablakfára, és a kilincs elfordult, a zárnyelv a helyére kattant. 
 	– Látják? – kérdezte Poirot csendesen. – Igen laza szerkezet. Ugyanezt kívülről is meg lehet csinálni könnyedén. 
 	Komoran visszafordult. 
 	– Amikor a lövés tizenkét perccel nyolc után eldördült, négyen voltak az előcsarnokban. Tehát négy embernek alibije van. De hol volt a másik három? Ön, madame? A szobájában. És ön, monsieur Barling? Ön is a szobájában volt? 
 	– Igen. 
 	– Ön pedig, mademoisel e, a kertben. Ezt be is val otta. 
 	– Nem értem… – kezdte Diana. 
 	– Várjon. – Poirot Mrs. Lytcham Roche-hoz fordult. –
 	
 	Mondja csak, madame, van valami elképzelése arról, kire hagyta a férje a pénzét? 
 	– Hubert felolvasta előttem a végrendeletét. Azt mondta, tudnom kel róla. Rám évi háromezret hagyott a birtok jövedelméből, továbbá az uradalmi özvegylakot vagy a londoni házat, amelyiket választom. Minden egyebet Dianára testált, azzal a feltétel el, hogy férje vegye fel a családi nevet. 
 	– Ah! 
 	– De később… néhány hete… egy záradékot is csatolt hozzá. 
 	– Igen, madame? 
 	– Továbbra is Diana örököl, feltéve, ha Mr. Barlinghoz megy feleségül. Ha bárki mást választ, minden Hubert unokaöccsére, Harry Dalehouse-ra szál . 
 	– De ez a záradék csupán néhány hete született. – Poirot szinte dorombolt. – Mademoisel e ezt nem tudhatta. –
 	Vádlón előrelépett. – Mademoisel e Diana, akar ön feleségül menni Marshal kapitányhoz? Vagy netán Mr. 
 	Keene-hez? 
 	A lány átvágott a szobán, és Marshal ép karjába fűzte a karját. 
 	– Folytassa – mondta. 
 	– Vázolom az ön el en szóló vádat, mademoisel e. Ön szereti Marshal kapitányt. De a pénzt is szereti. 
 	Nevelőapja sohasem egyezett volna bele, hogy Marshal kapitány felesége legyen, ám ha ő meghal, ön egészen biztosra veheti, hogy örökölni fog. Tehát kimegy, átvág a virágágyáson a nyitott ablakhoz, és önnél van a pisztoly is, amelyet az íróasztal fiókjából vett ki. Odamegy az áldozathoz, közben kedvesen cseveg vele. Lelövi. A pisztolyt a keze mel é ejti, miután gondosan letörölte, és rányomta az ő uj ait. Kimegy, és addig rángatja az ablakot, míg a zár nyelve a helyére nem kattan. Bejön a házba. Így volt? Önt kérdezem, mademoisel e. 
 	– Nem! – sikította Diana. – Nem, nem! Poirot ránézett, és elmosolyodott. 
 	– Nem – mondta –, nem így volt. Lehetett volna…
 	kézenfekvő… sőt lehetséges is… mégsem így volt, méghozzá két okból. Az első ok az, hogy ön őszirózsát szedett hétkor, a második pedig abból következik, amit ön mondott el nekem, mademoisel e. – Joan felé fordult, aki döbbenten nézte. Poirot bátorítóan bólogatott. 
 	– De igen, mademoisel e. Ön azt mondta, sietett lefelé, mert úgy vélte, második kondítás volt, lévén, hogy az elsőt már korábban hal otta. 
 	Gyorsan körbepil antott a szobán. 
 	– Hát nem értik, mire gondolok? – kiáltotta. – Nem értik. 
 	Nézzék! Nézzék csak! – A székhez ugrott, amelyben az áldozatot találták. – Felfigyeltek a test helyzetére? Nem az asztal felé fordult… nem, oldalvást fordult, vagyis az ablak felé. Természetes helyzet ez az öngyilkossághoz? Jamais, jamais9! Ráfirkantják egy darab papírra, hogy „Sajnálom”, kihúzzák a fiókot, előveszik a pisztolyt, a fejükhöz szorítják és lőnek. Így történik az öngyilkosság. De nézzük most a gyilkosságot! Az áldozat az asztalnál ül, a gyilkos mel ette ál , és beszélget vele. És miközben beszélget… tüzel. 
 	
 	Merre megy akkor a golyó? – Szünetet tartott. – Keresztül a fejen, ki az ajtón, ha nyitva van, és egyenesen neki… a gongnak! 
 	Ah! Hát értik végre? Ez volt az a bizonyos első kondítás…
 	amit csak mademoisel e hal ott, mert az ő szobája közvetlenül a gong fölött van. 
 	Mi a gyilkos következő lépése? Becsukja az ajtót, bezárja, a kulcsot a halott zsebébe teszi, majd elfordítja a tetemet a székben, rányomja az uj ait a pisztolyra, azután leejti mel éje, és megrepeszti a tükröt, mintegy végső, látványos mozzanatként… 
 	egyszóval, 
 	„megrendezi” 
 	az
 	öngyilkosságot. Aztán ki az ablakon, a zárat helyre rázza, nem lép a fűre, ahol meglátszanának a lábnyomai, hanem a virágágyásra, ahol elsimíthatja maga után a nyomokat. 
 	Majd pedig visszajön a házba, és nyolc után tizenkét perccel, amikor egyedül van a szalonban, egy katonai revolverrel kilő a szalon ablakán, és kiront az előcsarnokba. 
 	Így csinálta, Mr. Geoffrey Keene? 
 	A titkár bénultan nézte a feléje közeledő, vádló alakot. 
 	Azután egy hörgésszerű kiáltással összecsuklott. 
 	– Azt hiszem, meg is kaptam a választ – mondta Poirot. –
 	Marshal kapitány, lenne kedves telefonálni a rendőrségre? 
 	– Az elterült alak fölé hajolt. – Úgy nézem, nem tér magához, amíg kiszál nak. 
 	– Geoffrey Keene – mormolta Diana. – De hát mi oka volt rá? 
 	– Azt hiszem, titkárként voltak bizonyos lehetőségei…
 	számlák… csekkek. Valami felkeltette Mr. Lytcham Roche gyanúját. Idekéretett. 
 	
 	– De miért magát? Miért nem a rendőrséget hívta? 
 	– Erre a kérdésre ön is megadhatja a választ, mademoisel e. Monsieur azt gyanította, hogy van valami ön és e fiatalember között. Ugyanis, hogy elterelje apja gyanúját Marshal kapitányról, ön szégyentelenül flörtölt Mr. 
 	Keene-nel. De igen, ne is tagadja! Mr. Keene kiszagolja, hogy jönni fogok, és azonnal cselekszik. Tervének lényege, hogy úgy látsszék, mintha a bűntényre 8.12-kor került volna sor, amikorra neki alibije van. Egyetlen veszély a golyó, amely valahol a gong közelében heverhet, s amelyet nem volt ideje felszedni. Aztán, amikor a dolgozószoba felé tartunk, felkapja. Egy ilyen feszült pil anatban, azt hiszi, senki sem veszi észre. Csakhogy én, én mindent észreveszek! Kérdőre vonom. Egy kicsit gondolkodik, azután előad egy komédiát! Azt sejteti, hogy a kis selyem rózsabimbót vette fel, eljátssza a szerelmes fiatalembert, aki szerelmét akarja megóvni. Ó, nagyon ügyes volt, és ha ön nem szedett volna őszirózsát…
 	– Nem értem, mi köze annak ehhez. 
 	– Nem-e? Figyeljen ide… csak négy lábnyom volt az ágyásban, holott amikor virágot szedett, ön biztosan jóval többet hagyott. Tehát miután ön leszedte a virágot, és mielőtt újra kiment volna a rózsabimbóért, valakinek el kel ett egyengetnie az ágyást. Kertész nem lehetett… a kertészek nem dolgoznak este hét óra után. Tehát csakis a bűnös tehette… a gyilkos… mert a gyilkosságot azelőtt követték el, hogy önök a lövést hal ották volna. 
 	– De miért nem hal otta senki az igazi lövést? – kérdezte Harry. 
 	
 	– Hangtompító. Meg fogják találni a revolverrel együtt, a bokrok közé dobva. 
 	– Micsoda kockázat! 
 	– Miért? Mindenki odafenn volt, öltöztek át a vacsorához. 
 	Igen alkalmas pil anat. Az egyetlen bosszantó mozzanat a golyó volt, de a gyilkos, mint képzelte, azt is megoldotta végül. 
 	Poirot felvette a golyót. – Akkor dobta ide a tükör alá, amikor én az ablakot vizsgálgattam Mr. Dalehouse-szal. 
 	– Jaj! – Diana Marshal felé perdült. – Végy feleségül, John, és vigyél el innen! 
 	Barling köhintett. – Kedves Diana, barátom végrendelete értelmében…
 	– Nem érdekel – kiáltotta a lány. – Legföljebb járdaképeket fogunk festeni. 
 	– Arra semmi szükség – mondta Harry. – Felezünk, Di. 
 	Nem fogok bezsebelni mindent csak azért, mert a bácsikám lökött volt. 
 	Hirtelen kiáltást hal ottak. Mrs. Lytcham Roche ugrott talpra. 
 	– M. Poirot… a tükör… biztosan… szándékosan repesztette meg! 
 	– Igen, madame. 
 	– Ó! – meredt rá az asszony. – De hát a tükörtörés balszerencsét hoz. 
 	– Azt is hozott, méghozzá Mr. Geoffrey Keene-nek – felelte vidáman Poirot. 
 	9 Soha! (francia)
 	
 	SÁRGA ÍRISZ
 I

 	Hercule Poirot kinyújtotta lábát a falba il esztett vil anyradiátor felé. A vörösen izzó rudak csinos elrendezése megörvendeztette rendszerető lelkét. 
 	„A szénből rakott tűz – morfondírozott magában – mindig olyan alaktalan és esetleges volt. Sohasem lehetett tőle szimmetriát várni.” 
 	Megcsördült a telefon. Poirot felál t, és az órájára nézett. 
 	Már majdnem fél tizenkettő volt. Ki telefonálhat ilyenkor? 
 	Persze lehet, hogy téves kapcsolás lesz. 
 	– De az is lehet – mormolta hamiskás mosol yal –, hogy egy mil iomos laptulajdonost holtan találtak vidéki háza könyvtárszobájában, amint baljában egy foltos orchideát szorongatott, mel ére pedig egy szakácskönyvből kitépett lap volt tűzve. 
 	Elmés ötletén mosolyogva felvette a kagylót. Rögtön beleszólt egy hang – egy halk, rekedt női hang, amelyben kétségbeesés csengett. 
 	– M. Hercule Poirot? Ön M. Hercule Poirot? 
 	– Itt Hercule Poirot beszél. 
 	– M. Poirot… idejönne azonnal… most azonnal…
 	veszélyben vagyok… nagy veszélyben… tudom, hogy…
 	Poirot élesen közbeszólt:
 	– Kicsoda ön? Honnan beszél? 
 	
 	A hang egyre halkult, de még kétségbeesettebb lett. 
 	– Azonnal… élet-halál kérdése… Jardin des Cygnes…
 	azonnal… sárga írisz van az asztalon…
 	Szünet – furcsa zihálás – a vonal megszakadt. Hercule Poirot letette a kagylót. Értetlen képet vágott. Ezt mormolta a fogai között:
 	– Különös, nagyon különös. 
 	
 II

 	A kövér Luigi sietett elébe a Jardin des Cygnes bejáratánál. 
 	– Buona sera, M. Poirot. Asztalt parancsol, igen? 
 	– Nem, nem, kedves Luigi. A barátaimat keresem. 
 	Körülnézek… talán nincsenek is itt. Ah, lássuk csak, amott a sarokban, az az asztal a sárga íriszekkel – egy apró kérdés, ha nem vagyok indiszkrét. Az összes többi asztalon tulipán van – rózsaszín tulipán – azon az egyetlenen miért van sárga írisz? 
 	Luigi beszédesen vál at vont. 
 	– Parancsra, monsieur. Külön rendelés volt. Valamelyik hölgynek lehet a kedvenc virága. Az Mr. Barton Russel asztala ott… amerikai… nagyon gazdag. 
 	– Ah, az ember legyen tekintettel a hölgyek szeszélyeire, nem igaz, Luigi? 
 	– Ahogy mondja, monsieur – felelte Luigi. 
 	– Egy ismerőst látok annál az asztalnál. Odamegyek, beszélnem kel vele. Poirot óvatos mozdulatokkal megkerülte a táncparkettet, ahol párok forogtak. Az a bizonyos asztal hat személyre volt terítve, de pil anatnyilag csak egyvalaki ült ott, egy fiatalember, aki elmélyülten, mondhatni, búskomoran pezsgőzött magában. 
 	Poirot egyáltalán nem ilyen személyre számított. 
 	Veszélyt vagy melodrámát társítani egy olyan társasághoz, amelynek Tony Chapel is tagja, lehetetlennek tűnt számára. 
 	Poirot finoman megál t az asztalnál. 
 	– Á, csak nem az én barátom, Anthony Chapel ? 
 	– Nézzenek oda… Poirot, a rendőrkopó! – kiáltott fel a fiatalember. – Nem Anthony, kedves öregem… a barátaimnak Tony vagyok! 
 	Kihúzott egy széket. 
 	– Jöj ön, üljön le. Beszélgessünk a bűnözésről. 
 	Továbbmegyek, igyunk a bűnözésre! – Pezsgőt töltött egy üres pohárba. – De hogy kerül maga a zene, tánc és vigalom eme csarnokába, kedves Poirot-m? Itt nincsenek hul ák, egy árva hul ával se szolgálhatok. 
 	Poirot belekóstolt a pezsgőbe. 
 	– Úgy látom, jó kedvében van, mon cher. 
 	– Jó kedvemben? El vagyok keseredve… le vagyok sújtva. 
 	Hal ja ezt a számot, amit játszanak? Felismeri? 
 	Poirot megkockáztatta:
 	– Talán arról szól, hogy valakit elhagyott a babája? 
 	– Nem rossz tipp – mondta a fiatalember –, de ez egyszer téved. „Mi tehet nyomorultabbá, mint a szerelem?” Ez a címe. 
 	– Ah! 
 	– A kedvenc dalom – mondta gyászos hangon Tony Chapel . – És a kedvenc éttermem és a kedvenc zenekarom… 
 	a 
 	kedvenc 
 	barátnőm 
 	meg 
 	éppen
 	másvalakivel táncol. 
 	– Innen a búbánat? – kérdezte Poirot. 
 	– Pontosan. Pauline és én, tudja, szóváltásba keveredtünk, ahogy mondani szokás. Ami azt jelenti, hogy száz szóból az övé volt kilencvenöt, az enyém meg öt. Az enyémek így hangzottak: De kedvesem… meg tudom magyarázni…
 	Mire ő újrakezdte a kilencvenötjét, és tovább aztán nem is jutottunk. Azt hiszem – fűzte hozzá Tony bánatosan –, meg fogom mérgezni magam. 
 	– Pauline? – mormolta Poirot. 
 	– Pauline Weatherby. Barton Russel ifjú sógornője. Ifjú, gyönyörű és undorítóan gazdag. Barton Russel adja ezt a mai vacsorát. Ismeri? Nagykutya, amolyan tisztára beretvált amerikai… csupa erő, csupa tűz. A felesége Pauline nővére volt. 
 	– És kik vesznek még részt a vacsorán? 
 	– Egy perc, és találkozhat velük, amint véget ér a zene. Itt van Lola Valdez – tudja, az a délamerikai táncosnő a Metropole új műsorából, és aztán itt van Stephen Carter is. 
 	Cartert ismeri – a diplomáciai testület tagja. Inkább amolyan titkosszolga. Néma Stephen a csúfneve. Az ilyenek mondogatják folyton, hogy erről természetesen nem beszélhetek, és a többi, és a többi. Na, itt is vannak. 
 	Poirot felál t. Bemutatták Barton Russel nak, Stephen Carternak, señora Lola Valdeznak, ennek a fekete hajú, érzéki teremtésnek, valamint Pauline Weatherbynek, aki nagyon fiatal volt, nagyon szőke, a szeme pedig kék, mint a búzavirág. 
 	– Micsoda, csak nem a nagy M. Hercule Poirot? – kiáltott fel Barton Russel . – Örvendek a találkozásnak, uram. 
 	Foglaljon helyet, csatlakozzon hozzánk. Mármint ha…
 	Közbeszólt Tony Chapel :
 	
 	– Szerintem egy hul ával van találkozója, vagy esetleg egy meglógott pénzemberrel. Vagy netán a borrioboolagah-i maharadzsa óriásrubinjával? 
 	– Ah, barátom, maga azt hiszi, én mindig szolgálatban vagyok? Hogy egy pil anatig sem szórakozhatom? 
 	– Akkor talán Carterral van találkozója. Valami halasztást nem tűrő nemzetközi ENSZprobléma? Az el opott terveket vissza kel szerezni, különben holnap kitör a háború! 
 	Pauline Weatherby felcsattant:
 	– Muszáj folyton a hülyét játszanod, Tony? 
 	– Bocs, Pauline. 
 	Tony Chapel megtörten elhal gatott. 
 	– Milyen szigorú ön, mademoisel e. 
 	– Utálom, ha valaki ál andóan bohócot csinál magából. 
 	– Látom, vigyáznom kel . Csak a legkomolyabb témákról társaloghatok. 
 	– Jaj, dehogy, M. Poirot! Nem magára gondoltam. 
 	Mosolygó arccal fordult feléje. 
 	– Maga tényleg olyan Sherlock Holmes-féle, aki csodálatos következtetésekre képes? 
 	– Ah, a következtetések – a való életben korántsem olyan könnyű az ilyesmi. Talán tegyek próbát? Nos, arra következtetek… hogy önnek a sárga írisz a kedvenc virága. 
 	– Tévedés, M. Poirot. Gyöngyvirág vagy rózsa. Poirot felsóhajtott. 
 	– Kudarc. Lássunk még egy próbát. Ma este, nem sokkal ezelőtt, ön telefonált valakinek. 
 	Pauline kacagva tapsolt. 
 	– Úgy van. 
 	
 	– Nem sokkal azelőtt, hogy ideértek? 
 	– Igen. Amint beléptünk az ajtón. 
 	– Ah… ez már nem olyan jó. Azelőtt telefonált, hogy asztalhoz ültek volna? 
 	– Igen. 
 	– Ez nagyon rossz. 
 	– Dehogy, inkább nagyon is ügyes. Honnan tudta, hogy telefonáltam? 
 	– Mademoisel e, ez maradjon a nagy detektív titka. És az a személy, akinek telefonált… Pvel, netán H-val kezdődik a neve? 
 	Pauline nevetett. 
 	– Tévedés. A komornámnak telefonáltam, hogy vigyen el a postára néhány fontos levelet, amelyeket elfelejtettem feladni. Louise a neve. 
 	– Egészen össze vagyok zavarodva. A zenekar ismét játszani kezdett. 
 	– Van kedved, Pauline? – kérdezte Tony. 
 	– Ilyen hamar nem szeretnék megint, Tony. 
 	– Kár – közölte tragikusan a világgal Tony. Poirot odasúgta a másik oldalán ülő délamerikai lánynak:
 	– Senora, nem merészelem felkérni önt. Túlságosan vén vagyok. 
 	Lola Valdez így felelt:
 	– Ugyan, ne beszélje maga butaság! Maga lenni fiatal. 
 	Haja még mindig fekete, nem? 
 	Poirot arca enyhén megrándult. 
 	– Pauline, úgy is mint sógorod és gyámod – mondta körülményeskedve Barton Russel –, parancsolom, hogy gyere ki velem a parkettre! Keringőt játszanak, és körülbelül ez az egyetlen tánc, amit ismerek. 
 	– Hát persze, Barton, menjünk. 
 	– Kedves tőled, Pauline, jó kislány vagy. Elmentek. Tony hátradöntötte a székét. 
 	Aztán Stephen Carterra nézett. 
 	– Milyen beszédes vagy, Carter – jegyezte meg. –
 	Felpezsdíted a társaságot víg locsogásoddal, he? 
 	– Mi az ördögre célzol, Chapel ? 
 	– Ó, hát nem tudod? – utánozta Tony. 
 	– De kedves öregem! 
 	– Ha nincs kedved beszélni, akkor igyál. 
 	– Kösz, nem. 
 	– Akkor iszom én. Stephen Carter vál at vont. 
 	– Bocsássanak meg, köszönnöm kel egy fickónak amott. 
 	Iskolatársam volt Etonban. Stephen Carter felál t, és néhány asztal al odébbment. 
 	– Ezeket az etoni öregdiákokat a bölcsőben kel ene megfojtani – mondta borúsan Tony. 
 	Hercule Poirot azonban továbbra is a mel ette ülő fekete hajú szépségnek csapta a szelet. Éppen azt mormolta:
 	– Szabad kérdeznem, mi a kegyed kedvenc virága, mademoisel e? 
 	– Ah, és mért akar maga azt tudni? – kérdezte kacéran Lola. 
 	– Mademoisel e, ha én virágot küldök egy hölgynek, ügyelek rá, hogy olyan legyen, amit szeret. 
 	– Ez igazán öntől kedves, M. Poirot. Megmondok – imádok nagy vörös szegfű – vagy sötétpiros rózsa. 
 	
 	– Pompás… pompás. Tehát a sárga írisz nem a kedvence? 
 	– Sárga virág nem… nem megy temperamentumomnak. 
 	– Milyen bölcs… Mondja csak, mademoisel e, felhívta ön ma egy barátját, amióta ideért? 
 	– Én? Felhívni barát? Nem, micsoda kérdés! 
 	– Ah, tudja, én igen kíváncsi ember vagyok. 
 	– Azt meghisz! – Lola rávetette nagy sötét szemét. – Igen veszélyes ember! 
 	– Nem, nem, nem veszélyes, mondjuk inkább, hogy olyan ember, aki hasznos lehet – veszély esetén! Érti, ugye? 
 	Lola elvihogta magát. Kilátszottak szabályos, fehér fogai. 
 	– Nem, nem – nevetett. – Veszélyes! Poirot felsóhajtott. 
 	– Látom, hogy nem érti. Nagyon különös ez az egész. 
 	Tony felrezzent tűnődéséből, és hirtelen így szólt:
 	– Lola, van kedved egy kis rázáshoz? Gyerünk. 
 	– Megy – igen. Mivel M. Poirot van nem elég bátor. 
 	Tony átkarolta, és a vál a fölött hátravetette Poirot-nak, amint el ejtettek:
 	– Elmélkedjen jövendő bűnügyekről, öregem! Poirot így felelt: – Igen mély értelmű mondás. 
 	Bizony, mély értelmű…
 	Egy-két percig merengve ült, majd felemelte a mutatóuj át. 
 	Luigi 
 	azonnal 
 	ott 
 	termett, 
 	széles 
 	olasz 
 	arca
 	mosolyráncokba húzódott. 
 	– Mon vieux10 – mondta Poirot. – Információra van szükségem. 
 	– Ál ok szolgálatára, monsieur. 
 	– Az érdekelne, ebből az asztaltársaságból hányan használták ma este a telefont. 
 	– Megmondom, monsieur. Az ifjú hölgy, az a fehér ruhás azonnal telefonált, amint megérkezett. Azután elment, hogy leadja a kabátját, közben a másik hölgy előjött a mosdóból, és ő is belépett a telefonfülkébe. 
 	– Tehát mégis telefonált a señora! Azelőtt volt ez, hogy bejött volna az étterembe? 
 	– Igen, monsieur. 
 	– Még valaki? 
 	– Más nem, monsieur. 
 	– Ez erősen elgondolkodtató, Luigi. 
 	– Igenis, monsieur. 
 	– Bizony. Azt hiszem, Luigi, hogy ma este nagyon észnél kel lennem! Valami történni fog, Luigi, és én egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy mi lesz az. 
 	10 Öreg barátom, (francia)
 	– Ha tehetek valamit, monsieur…
 	Poirot intett. Luigi diszkréten eltűnt. Ste-phen Carter jött vissza az asztalhoz. 
 	– Mi ketten továbbra is el vagyunk hanyagolva, Mr. Carter –
 	mondta Poirot. 
 	– Oö… izé… hm – mondta a másik. 
 	– Ön jól ismeri Mr. Barton Russel t? 
 	– Igen, régóta ismerem. 
 	– A sógornője, a kis Miss Weatherby igen bájos teremtés. 
 	– Igen, csinos lány. 
 	– Őt is jól ismeri? 
 	– Eléggé. 
 	
 	– Hát, hát – mondta Poirot. Carter nagyot nézett. 
 	Elhal gatott a zene, a többiek is visszatértek. Barton Russel szólt egy pincérnek:
 	– Még egy üveg pezsgőt, gyorsan. Azután megemelte poharát. 
 	– Ide hal gassanak, emberek. Tósztot szeretnék mondani. 
 	Az az igazság, hogy ennek a mai
 	kis vacsoravendégségnek megvan az oka. Mint tudják, hatszemélyes asztalt rendeltem. De mi csak öten vagyunk. 
 	Maradt tehát egy üres helyünk. Azután valami egészen furcsa véletlen erre hozta M. Hercule Poirot-t, és én megkértem, hogy csatlakozzon hozzánk. 
 	Önök nem is tudják, milyen szerencsés véletlen ez. Az az üres szék ma este egy hölgyet jelképez… egy hölgyet, akinek az emlékére ezt a mai vacsoravendégséget összehívtam. Ezt a partit, hölgyeim és uraim, az én drága feleségem emlékére rendeztem – Iris emlékére, aki éppen ma négy esztendeje, hogy meghalt! 
 	Csodálkozó mozgolódás támadt az asztal körül. Barton Russel egykedvű arccal felemelte poharát. 
 	– Kérem tehát önöket, hogy igyunk az emlékére. Irisre! 
 	– Iris? – kérdezte éles hangon Poirot. 
 	A virágokra nézett. Barton Russel elkapta a pil antását, és szelíden bólintott. 
 	Halk mormogás hal atszott az asztal körül. 
 	– Iris… Iris…
 	Mindenki tétovázott, feszengett. 
 	Barton Russel folytatta, lassú, monoton amerikai hanglejtése minden szónak egyformán súlyos nyomatékot adott. 
 	– Furcsának találhatják, hogy így emlékezem meg egy haláleset 
 	évfordulójáról… 
 	vacsoravendégséggel 
 	egy
 	divatos étteremben. De okom van rá… igen, okom van rá. 
 	M. Poirot kedvéért el is magyarázom. 
 	Poirot felé fordította a fejét. 
 	– Éppen ma van négy esztendeje annak, M. Poirot, hogy egy vacsoravendégséget rendeztünk New Yorkban. Ott volt a feleségem, ott voltam én, ott volt Mr. Stephen Carter, aki akkor a washingtoni követségen teljesített szolgálatot, ott volt Mr. Anthony Chapel , aki már néhány hete nálunk vendégeskedett, és ott volt Señora Valdez is, aki éppen akkoriban bűvölte el New Yorkot tánctehetségével. A kicsi Pauline – megveregette a lány vál át – még csak tizenhat éves volt, de különleges meglepetésként őt is meghívtuk. 
 	Emlékszel, Pauline? 
 	– Emlékszem… igen. – Kicsit remegett a hangja. 
 	– Aznap este tragédia történt, M. Poirot. Dobszóra kezdetét vette a kabaré. Kihunytak a fények, csak a parkett közepét világította meg egy spotlámpa. Amikor újra világos lett, M. Poirot, észrevettük, hogy a feleségem rábukott az asztalra. Meghalt, szörnyethalt. A pohara alján ciánkálit találtak, és a csomag maradéka is előkerült a táskájából. 
 	– Tehát öngyilkos lett? – kérdezte Poirot. 
 	– Így szólt a verdikt… Én egészen összetörtem, M. Poirot. 
 	Talán volt rá oka, hogy ezt tegye… a rendőrség legalábbis úgy vélte. Elfogadtam a döntésüket. 
 	Hirtelen az asztalra csapott. 
 	– De nem győztek meg. Négy éve egyfolytában töröm a fejem, töprengek… és még most sem vagyok meggyőzve: nem hiszem el, hogy a feleségem öngyilkos lett. Azt gondolom, M. Poirot, hogy meggyilkolták… méghozzá valaki azok közül, akik az asztalnál ültek. 
 	– Na de kedves uram… Tony Chapel felugrott. 
 	– Hal gasson, Tony – mondta Russel . – Még nem fejeztem be. Maguk közül tette valaki, ebben most már biztos vagyok. Ez a valaki a sötétség leple alatt aztán belecsempészte a félig kiürült ciánkális csomagocskát a feleségem táskájába. Azt hiszem, tudom is, hogy ki volt az. 
 	Feltett szándékom, hogy kiderítem az igazságot…
 	Lola felcsattant. 
 	– Maga van bolond… őrült… ki akart volna ártani neki? 
 	Nem, maga van bolond. Én itt nem maradok…
 	Elhal gatott. Peregni kezdtek a dobok. Barton Russel megszólalt:
 	– A kabaré. Majd utána folytatjuk. Mindenki maradjon a helyén. Beszélnem kel a zenekarral. Megegyeztem velük valamiben. 
 	Felál t, és távozott az asztaltól. 
 	– Elképesztő – jegyezte meg Carter. – Ez az ember őrült. 
 	– Van bolond, igen – mondta Lola. 
 	Elhalványultak a fények. 
 	– Na, én megyek a fenébe – mondta Tony. 
 	– Ne! – mondta éles hangon Pauline. Majd halkan így folytatta: – Te jó isten…
 	– Mi a baj, mademoisel e? – mormolta Poirot. A lány szinte súgva válaszolta:
 	– Ez rettenetes! Minden úgy van, mint akkor este…
 	
 	– Pszt! Pszt! – pisszegtek többen is. 
 	Poirot lehalkította a hangját:
 	– Hadd mondjak önnek valamit. – A lány fülébe súgott néhány szót, majd megveregette a vál át. – Minden rendben lesz – nyugtatta meg. 
 	– Istenem, hal gassák! – kiáltotta Lola. 
 	– Micsodát, señora? 
 	– Ugyanaz a dallam – ezt a dalt játszották akkor este is New York. Bizonyára Barton Russel rendelkezte. Nekem nem tetszik ez. 
 	– Bátorság… bátorság… Egyszerre csend lett. 
 	Egy lány lépdelt ki a parkett közepére, egy szénfekete bőrű
 	lány vadul forgó szemekkel, fehéren csil ogó fogsorral. 
 	Mély, rekedt hangon énekelni kezdett – furán megindító volt a hangja. 
 	Már elfeledtelek, 
 	már nem emlékezek
 	a járásodra sem, 
 	egy szavadra sem, 
 	hogyan beszéltél, 
 	már elfeledtelek, 
 	már nem idéztelek
 	fel sem én rég, 
 	azt se tudom már, 
 	hogy szürke vagy kék volt-e szemed, már elfeledtelek, már nem emlékezek rád. 
 	Többé már
 	nem gondolok rád, mondom, hogy többé már nem gondolok rád…
 	rád… rád… rád…
 	A zokogó dal am, a mély, csodás néger hang mindenkire nagy hatást tett. Hipnotizált – megigézett. Még a pincérek is érezték ezt. Az egész terem az énekest nézte, megbabonázva a tömény érzelemtől, amely a hangjából csorgott. 
 	Egy pincér járta körbe nesztelenül az asztalt, megtöltötte a poharakat, „pezsgőt”, mormolta halkan, de minden figyelem az éles fényű körre összpontosult – a fekete nőre, akinek Afrikából jöttek az ősei, s aki mély hangján most ezt dalolta éppen:
 	Már elfeledtelek, 
 	már nem emlékezek…
 	Jaj, mért hazudok, 
 	csak terád, csak terád, csak terád gondolok halálomig…
 	Kitört a tapsvihar. Újra kigyul adtak a fények. Barton Russel visszajött, és leereszkedett a székébe. 
 	– Micsoda pompás lány…! – kiáltott fel Tony. Mondandója többi részét azonban elfojtotta Lola halk sikolya. 
 	– Nézzék… nézzék…
 	Mindnyájan odanéztek. Pauline Weatherby felsőteste az asztalra volt borulva. Lola felsikított:
 	– Meghalt… pont mint Iris… mint Iris New Yorkban! 
 	Poirot felpattant a székéből, és jelzett a többieknek, hogy maradjanak a helyükön. Az összeroskadt alak fölé hajolva igen szelíden megemelintette a petyhüdt kezet, hogy kitapintsa a pulzusát. 
 	
 	kitapintsa a pulzusát. 
 	Arca fakó volt és zord. A többiek csak nézték. 
 	Megbénultak, mintha transzba estek volna. Poirot lassan bólintott. 
 	– Igen, meghalt… la pauvre petite.11És én mindvégig itt ültem mel ette. Ah! Ezt most nem ússza meg a gyilkos! 
 	Barton Russel elszürkült arccal motyogta:
 	– Pont mint Iris… Látott valamit… Pauline látott valamit aznap este… De nem volt benne biztos… ő maga mondta nekem… Ki kel hívnunk a rendőrséget… Úristen, kicsi Pauline! 
 	Megszólalt Poirot:
 	– Hol a pohara? – Az orrához emelte. – Igen, érzem a cián szagát. Keserűmandula-il at…
 	Felvette a lány táskáját. 
 	– Nézzük csak a táskáját. Barton Russel felkiáltott:
 	– Csak nem képzeli, hogy ez is úgynevezett öngyilkosság? 
 	Az ki van zárva. 
 	– Várjanak – rendelkezett Poirot. – Nem, itt nincs semmi. 
 	Tudják, túl hamar gyúltak ki a fények, a gyilkosnak nem maradt ideje. Ezért még mindig nála kel lennie a méregnek. 
 	– Akár férfi, akár nő – mondta Carter. Lola Valdezt nézte közben. 
 	A nő rikácsolni kezdett:
 	– Micsoda… mit mond maga? Hogy én öltem meg… nem igaz… nem igaz… miért tennék ilyet? 
 	– Magának is tetszett Barton Russel akkor New Yorkban. 
 	Legalábbis ezt pletykálták. Az argentin szépségek híresen féltékenyek. 
 	– Ez van csomó hazugság! És én vagyok nem argentin. 
 	Vagyok Peruból. Ah… én köpök magára rá… – Spanyol szavak áradata következett. 
 	– Csend legyen! – csattant fel Poirot. – Itt csak én beszélhetek. 
 	– Mindenkit át kel kutatni – mondta csüggedten Barton Russel . 
 	Poirot higgadtan válaszolt:
 	– Non, non, felesleges. 
 	– Hogyhogy felesleges? 
 	– Én, Hercule Poirot, tudom. Én a lelki szemeimmel is látok. És most én fogok beszélni! M. Carter, lesz szíves megmutatni nekünk azt a mellényzsebében levő
 	csomagocskát! 
 	– Semmi sincs a zsebemben! Mi az ördög…
 	– Tony, kedves barátom, ha kérhetem. Carter felkiáltott:
 	– A pokolba magával…
 	Tony azonban vil ámgyors mozdulattal kiemelte a csomagocskát, mielőtt Carter védekezhetett volna. 
 	– Ehol ni, Mr. Poirot, ahogy mondta! 
 	– DE EZ ISTENVERTE HAZUGSÁG! – kiáltotta Carter. 
 	Poirot kezébe vette a csomagot, és elolvasta a címkét. 
 	– Ciánkáli. Az ügy lezárva. 
 	Barton Russel elfúló hangon megszólalt:
 	– Carter! Mindig is sejtettem. Iris szerelmes volt magába. 
 	Meg akart szökni magával. De maga nem akart botrányt, féltette a tetves karrierjét, ezért megmérgezte őt. Lógni fog, maga nyomorult! 
 	– Csend legyen! – Poirot hangja határozottan, el entmondást nem tűrően csengett. – Még nem végeztünk. 
 	Én, Hercule Poirot, be kívánok jelenteni valamit. Barátom, Tony Chapel azt mondta, amikor megérkeztem, hogy bizonyára bűntényt szimatolok. Részben igaza is volt. 
 	Bűntény járt az eszemben – de éppen annak megakadályozása végett jöttem. És meg is akadályoztam. 
 	A gyilkos ügyesen tervezett – de Hercule Poirot egy lépéssel előtte járt. Gyorsan kel ett gondolkodnia, tüstént mademoisel e fülébe kel ett súgnia valamit, amikor a fények elhalványodtak. Mademoisel e Pauline igen okos, hamar kapcsolt, és jól játszotta a szerepét. Mademoisel e, volna kedves megmutatni nekünk, hogy mégsem halt meg? 
 	Pauline felült. Idegesen elnevette magát. 
 	– Íme, Pauline feltámadása – mondta. 
 	– Pauline… édes…
 	– Tony! 
 	– Egyetlenem! 
 	– Te angyal! 
 	Barton Russel felhördült:
 	– Nem… nem értem…
 	– Majd én segítek, Mr. Barton Russel . Az ön terve füstbe ment. 
 	– Az én tervem? 
 	– Igenis az ön terve. Ki az egyetlen ember, akinek alibije van az elsötétítés idejére? Az, aki távozott az asztaltól –
 	vagyis ön, Mr. Barton Russel . Csakhogy ön a sötétség leple alatt visszajött, körbejárt egy pezsgőspalackkal, teletöltötte a poharakat, ciánt tett Pauline-éba, majd a félig kiürült csomagocskát Carter zsebébe ejtette, miközben föléje hajolt, hogy felvegyen egy poharat. Ó, igen, könnyű
 	eljátszani egy pincér szerepét a sötétben, amikor mindenki másfelé figyel. Ez volt az igazi célja ennek a mai vacsoravendégségnek. Gyilkosságot emberek sűrűjében a legbiztonságosabb elkövetni. 
 	– Mi a… ugyan miért akarnám én megölni Pauline-t? 
 	– Lehet, hogy a pénz miatt. A felesége önt nevezte ki húga gyámjának. Ezt a tényt ön szóba is hozta ma este. Pauline húszéves. Amikor huszonegy lesz, vagy amikor férjhez megy, önnek számot kel adnia sáfárkodásáról. Úgy vélem, ön ezt nem tudná kielégítően megtenni. Spekulált a pénzzel. Nem tudom, Mr. Barton Russel , hogy a feleségét ön tette-e el láb alól ugyanígy, vagy hogy az öngyilkossága sugal ta-e ennek a bűnténynek az ötletét, de azt tudom, hogy ön itt ma este gyilkossági kísérletben bűnös. Miss Pauline-nak kel eldöntenie, hogy bíróság elé ál íttatja-e ezért. 
 	– Nem – felelte Pauline. – Csak tűnjön el a szemem elől, és tűnjön el ebből az országból. Nem akarok botrányt. 
 	Barton Russel rángó arccal felál t. 
 	– A pokolba magával, maga minden lében kanál kis belga majom! 
 	Dühödten kisietett. Pauline felsóhajtott. 
 	– M. Poirot, maga egyszerűen csodálatos volt…
 	– Nem, mademoisel e, ön volt csodálatos. Ahogy kiöntötte a pezsgőt, ahogy olyan csinos hul át alakított…
 	– Uhh – borzongott meg a lány –, a hideg futkos a hátamon. 
 	
 	– Ugye ön telefonált nekem? – kérdezte szelíden Poirot. 
 	– Igen. 
 	– Miért? 
 	– Nem is tudom. Aggódtam, és… féltem, bár magam sem tudtam, mitől. Barton elmondta, hogy Iris haláláról akar megemlékezni ezzel a vacsoravendégséggel. Rájöttem, hogy van valami terve… de nem árulta el, hogy micsoda. 
 	Olyan… olyan furcsának és izgatottnak látszott, hogy megéreztem, valami szörnyűség fog történni… arról persze nem 
 	is 
 	álmodtam, 
 	hogy… 
 	hogy 
 	éntőlem 
 	akar
 	megszabadulni. 
 	– Így tehát, mademoisel e? 
 	– Többektől is hal ottam már magáról. Arra gondoltam, ha valami módon ide tudnám csábítani, azzal talán elejét vehetnem a dolognak. 
 	Arra gondoltam, hogy mivel ön… külföldi… ha telefonálnék, és eljátszanám, hogy veszélyben forgok… ha rejtélyt sejtetnék…
 	– Arra gondolt, hogy a melodráma felkeltené az érdeklődésemet? Éppen ez az, amit nem értettem. Maga a közlés… hogy is mondják önök… „álságos” volt… nem tűnt őszintének. De a félelem a hangjában – az valódi volt. 
 	Eljöttem hát – ám ön kategorikusan tagadta, hogy kapcsolatba lépett velem. 
 	– Muszáj volt. És nem is akartam, hogy tudja. 
 	– Ah, de én ebben szinte biztos voltam! Az elején persze még nem. De hamarosan rájöttem, hogy csak két ember tudhatott az asztalokon levő sárga íriszekről, ön és Mr. 
 	Barton Russel . 
 	
 	Pauline bólintott. 
 	– Hal ottam, amint megrendeli őket – magyarázta. – Emiatt, meg amiatt, hogy hat személyre foglalt asztalt, holott tudtam, hogy csak öten leszünk, gyanakodni kezdtem… –
 	Elhal gatott, és beharapta az ajkát. 
 	– Mire gyanakodott, mademoisel e? A lány lassan válaszolt:
 	– Attól féltem… hogy valami történhet… Mr. Carterral. 
 	Stephen Carter megköszörülte a torkát. Ráérősen, de határozottan felkelt az asztaltól. 
 	– Öö… hm… köszönettel… köszönettel tartozom önnek, Mr. Poirot. Igazán lekötelezett. Bizonyára megbocsátják, de most mennem kel . A ma este történtek… egy kissé feldúltak. 
 	Távolodó alakja után nézve Pauline indulatosan így szólt:
 	– Gyűlölöm ezt az embert. Mindig is sejtettem, hogy ő
 	volt… hogy miatta lett öngyilkos Iris. De az is lehet… hogy Barton ölte meg. Jaj, olyan rettenetes ez az egész…
 	Poirot szelíden azt mondta:
 	– Felejtsen, mademoisel e… felejtsen… Hagyja a múltat…
 	csak a jelenre gondoljon…
 	– Igen… igaza van… – mormolta Pauline. 
 	Poirot Lola Valdezhez fordult. 
 	– Señora, ahogy múlik az est, egyre bátrabb leszek. Ha most volna kedve táncolni velem…
 	– Ó, hát hogyne! Maga… maga van bámulatos, M. Poirot. 
 	Ragaszkodom hozzá, hogy táncoljak maga. 
 	– Lekötelez, señora. 
 	Tony és Pauline magukra maradtak. Egymás felé hajoltak az asztal fölött. 
 	– Drága Pauline! 
 	– Jaj, Tony, olyan rémes, hülye kis méregzsák voltam veled egész nap. Meg tudsz nekem bocsátani ? 
 	– Te angyal! Megint a mi dalunkat játsszák. Gyere, táncoljunk! 
 	És tovalejtettek, egymásra mosolyogva és halkan dúdolva: Mi tehet nyomorultabbá, mint a Szerelem, mi tehet búsabbá, mint a Szerelem, 
 	lever, 
 	leteper, 
 	oly édes, 
 	szeszélyes. 
 	Mi keseríthet el jobban, 
 	mint a Szerelem? 
 	Mi őrjíthet meg jobban, mint a Szerelem, mi vadíthat meg jobban, mint a Szerelem? 
 	Szitkozódsz, 
 	piszkolódsz, 
 	leszel gyilkos
 	vagy öngyilkos. 
 	Van-e jobb, mint a Szerelem? 
 	Van-e jobb, mint a Szerelem? 
 	11 Szegény kicsike, (francia)
 	
 A 

 HARLEKIN

 	TEÁSKÉSZLET
 	Mr. Satterthwaite kétszer is csettintett nyelvével mérgében. Akár igaza volt, akár nem, egyre inkább meg volt győződve róla, hogy manapság a gépkocsik sokkal gyakrabban robbannak le, mint azelőtt. Ami a gépkocsikat il eti, ő csakis a régiekben bízott, amelyek már kiál ták az idő próbáját. Ezeknek is megvoltak a maguk kis rigolyái, de az ember legalább tudott róluk, számolt velük, teljesítette az igényeiket, mielőtt a probléma akuttá vált volna. De ezek az új autók! Tele vannak új szerkentyűkkel, különféle ablakokkal, a műszerfalat teljesen átrendezték bennük, szép csil ogó fából van ugyan, de mivel nem ismerős, az ember keze tétován repdes a ködlámpák, ablaktörlők, szívató meg a többi fölött. Mennyi gomb, és csupa olyan helyen, ahol nem is várnánk. S ha csil ogó-vil ogó, frissen vásárolt 
 	masinánk 
 	felmondja 
 	a 
 	szolgálatot, 
 	a
 	szerelőműhelyben egykettőre elhangzanak a bosszantó szavak: „Hát igen, a fogzási tünetek. Príma kocsi ez, uram, ez a Super Superbo. Minden extra benne van. Csak hát a fogzási tünetek, ugye, azt nem ússza meg az ember. 
 	Hahaha.” Mintha valami csecsemő volna a szóban forgó. 
 	A korosodó Mr. Satterthwaite határozottan úgy vélte, egy újonnan vásárolt autó legyen kész felnőtt. Kipróbálva, átvizsgálva, fogzási problémák megoldva – így adják el a kuncsaftnak. 
 	
 	kuncsaftnak. 
 	Mr. Satterthwaite éppen hétvégi látogatásra indult vidéki barátaihoz. Alig hagyta el Londont, új autója máris gyengélkedni kezdett, most pedig egy szerelőműhelyben várta a diagnózist, s hogy vajon mennyi idő múlva folytathatja útját a végcél felé. Sofőrje a szerelővel diskurált, Mr. Satterthwaite pedig csak ült, és próbált erőt venni türelmetlenségén. 
 	Előző 
 	este 
 	telefonon 
 	biztosította
 	vendéglátóit, hogy teára mindenképpen befut. Jóval négy előtt ott lesz Doverton Kingsbourne-ban, közölte velük. 
 	Bosszúsan csettintett nyelvével, és igyekezett valami kel emesre gondolni. Semmi értelme, hogy itt üldögéljen dühöngve, egyre a karóráját nézegetve, és, ébredt rá hirtelen, úgy kotkodálva, mint holmi elégedett tyúk, amely hősiesen megtojt egy tojást. 
 	Igen. Valami kel emesre. Lássuk csak, mintha lett volna valami… valami, amire felfigyelt idefelé jövet. Nem is olyan régen. Valami, amit az ablakon keresztül pil antott meg, ami megörvendeztette, és fel is izgatta. De mielőtt még elmorfondírozhatott volna rajta, az autó rakoncátlankodása sürgős látogatást tett szükségessé a legközelebbi szervizben. 
 	Szóval mit is látott? Bal felől… nem, jobb felől. Igen, jobb felől, amint lassan végighajtottak a falusi utcán. Egy postahivatal mel ett. Igen, ebben egészen biztos volt. Egy postahivatal mel ett, mert a postahivatal láttán jutott eszébe, hogy telefonálnia kel ene Addisonéknak, értesíteni őket, hogy egy kicsit késni fog. A postahivatal. 
 	Egy falusi postahivatal. És mel ette… igen, határozottan mel ette, vagy ha nem, akkor kettővel odább. Valami, ami mel ette, vagy ha nem, akkor kettővel odább. Valami, ami régi emlékeket ébresztett, és ő legszívesebben…
 	legszívesebben mi? Sebaj, mindjárt eszébe fog jutni. 
 	Valami színhez volt köze. Színekhez. Igen, színhez vagy színekhez. Vagy egy szóhoz. Valami konkrét szóhoz, amely emlékeket ébresztett, gondolatokat, régi örömöket idézett, izgalmat, valamit, ami nagyon élénk volt és eleven. Valamit, amiben ő nem csak látott, hanem meg is figyelt. Nem, még ennél is több. Részt vett benne. De miben, és miért, és hol? 
 	Különféle helyeken. Az utolsó gondolatra gyorsan jött a válasz. Igen, különféle helyeken. 
 	Egy szigeten? Korzikán? MonteCarlóban, miközben nézte, hogy a krupié megpörgeti a rulettkereket? Egy vidéki házban? Különféle helyeken. Ott volt ő, de ott volt még valaki más is. Igen, valaki más is. Ez lesz a lényeg. 
 	Mindjárt rá fog jönni. Már csak az van hátra, hogy… De ebben a pil anatban megjelent az ablaknál a sofőr, mögötte a műhely szerelőjével. 
 	– Most már nem tart sokáig, uram – közölte derűsen a sofőr Mr. Satterthwaite-tel. – Talán úgy tíz perc, vagy annyi se. 
 	– Nem komoly a baj – mondta halk, rekedt, vidékies hangján a szerelő. – Csak amolyan fogzási tünetek. 
 	Mr. Satterthwaite ezúttal nem csettintett nyelvével. Inkább tulajdon fogát csikorgatta. Gyakran olvasta ezt a kifejezést könyvekben, s öreg korára mintha rá is kapott volna, aminek talán a felső protézis lazaságához lehetett köze. 
 	Fogzási tünetek, az ördögbe is! Fogfájás. Fogcsikorgatás. 
 	Műfogsor. Az ember egész élete a fogak körül forog. 
 	– Doverton Kingsbourne már csak pár mérföld innen –
 	
 	– Doverton Kingsbourne már csak pár mérföld innen –
 	mondta a sofőr –, és van itt egy helyi taxi. Azzal előremehetne, uram, én meg majd viszem a kocsit, amint elkészül. 
 	– Nem! – mondta Mr. Satterthwaite. Szinte kiáltotta a szót, s a sofőr meg a szerelő összerezzent. Mr. Satterthwaite-nek szikrát hányt a szeme. Hangja tiszta volt és határozott. 
 	Eszébe jutott, aminek kel ett. 
 	– Vissza fogok gyalogolni arra, amerről jöttünk – mondta. –
 	Ha a kocsi elkészül, majd vegyen fel. Harlekin kávézó, alighanem így hívják. 
 	– Nem valami nagy szám, uram – figyelmeztette a szerelő. 
 	– Mindenesetre ott leszek – jelentette ki fejedelmi fensőbbséggel Mr. Satterthwaite. 
 	Fürgén útnak eredt. A két férfi csak bámult utána. 
 	– Hát ezt meg mi érte? – szólalt meg a sofőr. – Sose láttam ilyennek. 
 	Kingsbourne Ducis nem igazán felelt meg ősi és előkelő
 	nevének. Kicsi, egyutcás falucska volt. Alig pár ház, néhány bolt rendszertelen összevisszaságban, némelyikről lerítt, hogy hajdani házat alakítottak át bolttá, másokról meg hogy hajdani bolt funkcionál házként, mindenféle kereskedelmi célzat nélkül. 
 	Nem volt se különösebben ősi, se különösebben szép. 
 	Egyszerű volt, és meglehetősen jelentéktelen. Talán éppen ezért, gondolta Mr. Satterthwaite, éppen ezért tűnt fel neki az az élénk színfolt. 
 	Á, itt is van a postahivatal. Egyszerű posta, előtte levél ádával, ablakában újságok és képeslapok, és mel ette bizonyára, igen, igen, ott van fenn az a bizonyos cégtábla. 
 	
 	Harlekin kávézó. Mr. Satterthwaite-et hirtelen elfogta a nyugtalanság. 
 	Lehet, 
 	hogy 
 	rohamosan 
 	öregszik. 
 	Képzelődik. Ugyan miért kel ene ennek az egyetlen szónak felpezsdítenie a vérét? Harlekin kávézó. 
 	A szerelőnek teljesen igaza volt. Nem olyan helynek látszik, ahol az ember szívesen étkezne. Legfeljebb harap valamit. 
 	Reggel megiszik egy kávét. De akkor miért? És egyszeriben rájött, hogy miért. Mert a kávézó, helyesebben a ház, amely a kávézónak helyet adott, két részből ál t. 
 	Egyik oldalán kis asztalok sorakoztak székekkel azon kuncsaftok számára, akik enni akarnak. A másik oldal azonban üzlet volt. Porcelánüzlet. Nem régiségbolt. Nem voltak benne üvegvázákkal és bögrékkel telirakott kis polcok. Olyan üzlet volt, amelyben új árut lehetett kapni, s utcára néző kirakata pil anatnyilag a szivárvány minden színében pompázott. Egy teáskészlet, jó nagy csészékkel és csészealjakkal, mindegyik más színű. Kék, piros, sárga, zöld, rózsaszín, bíborvörös. Igazán elbűvölő színvilág, gondolta Mr. Satterthwaite. Nem csoda, hogy megfogta a szemét, amint az autó lassan elgördült a járda mel ett, garázst vagy szervizt keresve. Mel ette jókora kártya hirdette: „Harlekin-teáskészlet”. 
 	És persze hogy a „harlekin” szó rögzült Mr. Satterthwaite agyában, noha eléggé hátul, ezért esett nehezére előbányászni. A vidám színek. A tarkabarka harlekinszínek. 
 	És arra gondolt, belenyilal t, az az abszurd, de izgalmas ötlete támadt, hogy ez valamiféle neki szóló hívás. Neki, személy szerint. Lehet, hogy éppen itt étkezik most, vagy vásárol csészéket és csészealjakat az ő régi barátja, Mr. 
 	
 	vásárol csészéket és csészealjakat az ő régi barátja, Mr. 
 	Harley Quin. Hány éve is, hogy utoljára találkozott Mr. 
 	Harley Quinnel? Sok-sok éve. Talán azon a napon, amikor távolodni látta Mr. Quint egy dűlőúton, az úgynevezett Szerelmesek Ösvényén? Arra számított akkor, hogy legalább évente viszontlátja majd Mr. Quint. Vagy akár kétszer is évente. De nem. Nem így lett. 
 	Mindenesetre ma az a csodával határos, meglepő
 	gondolata támadt, hogy itt, Kingsbourne Ducis faluban esetleg újból találkozik Mr. Harley Quinnel. 
 	– Micsoda képtelenség – mondta Mr. Satterthwaite –, micsoda képtelenség. Mi nem jut eszébe az embernek vénségére! 
 	Hiányzott neki Mr. Quin. Hiányzott neki az, ami talán a legizgalmasabb volt élete kései szakaszában. Valaki, aki bárhol felbukkanhat, s akinek felbukkanása mindig azt jelzi, hogy valami történni fog. Valami történni fog ővele. Nem, ez így nem pontos. Nem ővele, hanem általa. Ez volt benne a legizgalmasabb. Egyszerűen a szavak révén, amelyeket Mr. Quin kiejt. Szavak. Dolgok, amelyekre rámutat, s ettől Mr. Satterthwaite-nek ötletei támadnak. Meglát dolgokat, elképzel dolgokat, rájön dolgokra. Megold valamit, amit meg kel oldani. És vele szemben ott ül Mr. Qum, esetleg helyeslően mosolyogva. Valami, amit Mr. Quin kimond, gondolatokat indít el, de a tevékeny résztvevő ő maga. Ő –
 	Mr. Satterthwaite. Az ember, akinek olyan sok régi barátja van. Akinek a barátai között hercegnők, püspökök is akadnak, olyan ismerősök tehát, akik számítanak. 
 	Számítanak különösen, ezt be kel ett val ania, a jó társaságban. Mert végtére Mr. Satterthwaite mindig is sznob 
 	volt. 
 	Szerette 
 	a 
 	hercegnőket, 
 	szeretett
 	ismeretségben lenni régi családokkal, amelyek Anglia birtokos nemességét képviselték generációk óta. És a fiatalok is érdekelték, még ha nem számítottak is fontosnak társasági szempontból. A bajba jutott fiatalok, a szerelmes, a boldogtalan, a segítségre szoruló fiatalok. Mr. Ouinnek hála Mr. Satterthwaite segíteni tudott rajtuk. 
 	Most pedig mint valami félkegyelmű bámult be egy nem különösebben megnyerő falusi kávézóba és boltba, mely utóbbiban modern porcelántárgyakat és teáskészleteket, sőt minden bizonnyal tűzál ó tálakat is árultak. 
 	„Akkor is muszáj bemennem – mondta magában Mr. 
 	Satterthwaite. – Ha már voltam olyan ostoba, hogy visszagyalogoltam ide, be kel mennem, mert… hátha. 
 	Biztosan tovább tart a javítás, mint ahogy kalkuláltak. Több lesz az tíz percnél. Hátha találok odabenn valami érdekeset.” 
 	Még egyszer szemügyre vette a porcelánnal teli kirakatot. 
 	Hirtelen rájött, hogy egészen jó porcelánok. Formásak. Jó modern termék. Visszamerengett a múltba, emlékezett. 
 	Felötlött benne Leith hercegnő. Milyen pompás öreg hölgy volt. Milyen kedvesen bánt a szobalányával azon a viharos tengeri 
 	úton 
 	Korzika 
 	szigetére. 
 	Egy 
 	őrangyal
 	körültekintésével viselte gondját, és csak másnap váltott vissza abba a zsarnoki, erőszakos modorba, amelyet a cselédek akkoriban a lázongás legcsekélyebb jele nélkül tűrtek. 
 	Maria. Igen, így hívták a hercegnőt. A drága öreg Maria Leith. Meghalt már ő is, évekkel ezelőtt. De volt neki egy harlekin reggelizőkészlete. Igen. Nagy, kerek csészék, mind más színű. Fekete. Sárga, piros és az a különlegesen undorító árnyalatú bolhaszín. A bolha, gondolta Mr. 
 	Satterthwaite, ez lehetett a kedvenc színe. Volt egy Rockingham-teáskészlete is, amelyben szintén a bolhaszín uralkodott, arannyal díszítve. 
 	– Régi szép idők – sóhajtott fel Mr. Satterthwaite. – Nos, ideje bemennem. Esetleg rendelek egy csésze kávét. 
 	Biztosan rengeteg tejet öntenek majd bele, és előre megcukrozzák. De akkor is el kel ütnöm valahogyan az időt. 
 	Bement. A kávézó felőli oldal jóformán üres volt. Korai még az idő a teázáshoz, gondolta Mr. Satterthwaite. Különben is kevesen teáznak manapság. Legfeljebb az öregek, néha-néha, de ők is inkább odahaza. Egy fiatal pár ült a túlsó ablaknál, a hátsó fal mel ett egy asztalnál pedig két nő
 	pletykálkodott. 
 	– Megmondtam a lánynak – vitte a szót az egyik –, megmondtam neki, hogy ilyesmiről szó se lehet. Nem tűröm el az ilyesmit, ezt közöltem Henryvel is, és ő
 	egyetértett. 
 	Mr. Satterthwaite-be hirtelen belenyilal t, hogy keserű élete lehet Henrynek, és bizonyára bölcsebbnek találja, ha mindennel egyetért, amit csak elétárnak. Kel emetlen nőszemély, és a barátnője is ugyanolyan kel emetlen. 
 	Átbal agott az épület másik oldalára, és azt mormolta közben: – Éppen csak körülnéznék, ha szabad. 
 	Az eladónő szívélyesen válaszolt: – Hogyne, uram. Igen szép áruink vannak. 
 	Mr. Satterthwaite végignézegette a színes csészéket, egyik-másikat kézbe is vette, megvizsgálta a tejeskancsót, kezébe vett és megszemlélt egy porcelánzebrát, megvizsgált 
 	néhány 
 	csinos 
 	mintázatú 
 	hamutartót. 
 	Széktologatást hal va hátranézett, és látta, hogy a korábbi sérelmeket hánytorgató két középkorú nő fizetett, és éppen távozni készül. Amint kiléptek az ajtón, bejött egy magas, sötét ruhás férfi. Leült az éppen felszabadult asztalhoz. 
 	Háttal volt Mr. Satterthwaite-nek, aki igen szépnek látta a hátát. Karcsúnak, erősnek, izmosnak, de eléggé sötétnek és baljósnak is, talán mert az üzletben alig volt világítás. Mr. 
 	Satterthwaite visszafordult a hamutartókhoz. „Vennem kel ene egyet, hogy ne okozzak csalódást a tulajdonosnak”, gondolta. És akkor hirtelen kisütött a nap. 
 	Eddig fel sem fogta, hogy az üzlet azért lehet homályos, mert nincs napfény. Már egy ideje felhők mögött bujkálhatott a nap. Emlékezett is rá, hogy nagyjából akkor felhősödött be, amikor a szervizhez értek. És most egyszerre vakító napfény támadt. Szikráztak a porcelánok színei, és szikrázott a színes ablaküveg is, amelyen át betűzött, ez utóbbi, gondolta Mr. Satterthwaite, az eredeti, Viktória kori házból maradhatott vissza. Egyszóval az ablakon betűzött a nap, és megvilágította a kopottas kis kávézót. Különös módon megvilágította annak az embernek a hátát is, aki az imént ült le. A sötét, fekete sziluett helyén most egy egész színfüzért lehetett látni. 
 	Pirosat és kéket és sárgát. És Mr. Satterthwaite egyszerre csak rádöbbent, hogy éppen azt látja, amiben annyira reménykedett. Nem csalta meg az intuíciója. Már tudta, hogy ki jött be és ült le az előbb. Olyan pontosan tudta, hogy meg sem kel ett várnia, míg az arcába nézhet. Hátat fordítva a porcelánoknak, visszament a kávézóba, és leült a kis kerek asztalhoz, szemben az il etővel, aki az imént tért be. 
 	– Mr. Quin – mondta Mr. Satterthwaite. –Valahogy tudtam, hogy maga is itt lesz. 
 	Mr. Quin elmosolyodott. 
 	– Maga mindig mindent tud – mondta. 
 	– Olyan régen találkoztunk utoljára – mondta Mr. 
 	Satterthwaite. 
 	– Számít az idő múlása? – kérdezte Mr. Quin. 
 	– Talán nem. Lehet, hogy igaza van. Talán nem számít. 
 	– Megkínálhatom valami frissítővel? 
 	– Kapni itt frissítőt? – kérdezte tamáskodva Mr. 
 	Satterthwaite. – Persze, hiszen maga is azért jött be, nem? 
 	– Az ember sose lehet biztos a szándékai felől, nem igaz? 
 	– kérdezte Mr. Quin. 
 	– Nagyon örülök, hogy újra látom – mondta Mr. 
 	Satterthwaite. – Tudja, már majdnem elfelejtettem. Úgy értem, azt, ahogyan beszél, amiket mond. Hogy miket juttat eszembe, miket csináltat velem. 
 	– Csináltatok? Nagyon téved. Maga mindig pontosan tudja, mit akar csinálni és miért, és azt is pontosan tudja, hogy meg kel csinálni. 
 	– Én ezt csak akkor érzem, ha maga is itt van. 
 	– Ugyan – felelte derűsen Mr. Quin. – Nekem semmi közöm ehhez. Én csak – sokszor mondtam már ezt magának –, én csak erre-amarra járok. Ennyi az egész. 
 	– És ma éppen Kingsbourne Ducis felé. 
 	– Maga viszont nem csak úgy erre jár, hanem egy konkrét hely felé tart. Igazam van? 
 	– Egy igen régi barátomat látogatom meg. Egy barátomat, akit hosszú évek óta nem láttam. Megöregedett, félig-meddig nyomorék lett. Agyvérzése volt. Elég szépen felépült, de persze sosem lehet tudni. 
 	– Egyedül él? 
 	– Most már nem, hála istennek. A családja, már ami maradt belőle, hazatért külföldről. Hónapok óta nála laknak. 
 	Örülök, hogy újra együtt láthatom majd őket. Mármint azokat, akiket ismerek közülük, meg azokat is, akikkel még nem találkoztam. 
 	– A gyerekeket? 
 	– Gyerekeket és unokákat. – Mr. Satterthwaite felsóhajtott. 
 	Egy pil anatra elfogta a szomorúság, hogy neki nincsenek gyerekei és unokái és dédunokái, pedig általában véve sosem sajnálkozott emiatt. 
 	– Egészen különleges török kávét főznek itt – mondta Mr. 
 	Quin. – Igazán pompásat. Minden egyebük élvezhetetlen, mint már bizonyára kitalálta. De egy csésze török kávét bármikor megihat az ember, nem igaz? Rendeljünk is, mert az a gyanúm, hogy maga hamarosan folytatni fogja zarándoklatát, vagy minek is nevezzem. 
 	Egy kis fekete kutya jelent meg az ajtóban. Odament hozzájuk, leült az asztal mel é, és felnézett Mr. Quinre. 
 	– A magáé? – kérdezte Mr. Satterthwaite. 
 	– Igen. Hadd mutassam be Hermészt. – Megsimogatta a kutya fejét. – Kávét – mondta. – Szólj Alinak. 
 	A fekete kutya odabal agott a bolt hátuljában nyíló ajtóhoz, és bement rajta. Rövid, parancsoló vakkantást hal ottak. 
 	Nemsokára ismét megjelent, mögötte egy igen sötét bőrű
 	fiatalemberrel, aki smaragdzöld pulóvert viselt. 
 	– Kávét kérünk, Ali – mondta Mr. Quin. – Két személyre. 
 	– Török kávét, ugyebár, uram? – mondta mosolyogva a fiatalember, s azzal eltűnt. 
 	A kutya újra leült. 
 	– Meséljen – mondta Mr. Satterthwaite –, mesélje el, merre járt, mit csinált, és miért nem találkoztunk már olyan régóta. 
 	– Hisz az imént említettem, hogy az idő múlása mit se számít. Én tisztán emlékszem, és szerintem maga is, hogy mikor láttuk egymást utoljára. 
 	– Tragikus eset volt – mondta Mr. Satterthwaite. – Gondolni se szeretek rá. 
 	– Mert meghalt valaki? A halál nem mindig tragédia. Ezt is mondtam már. 
 	– Igen – válaszolta Mr. Satterthwaite –, az a haláleset… az, amelyre mindketten gondolunk… talán tényleg nem volt tragédia. Mégis…
 	– Mégis az élet az igazán fontos. Természetesen igaza van
 	– mondta Mr. Quin. – Tökéletesen igaza van. Az élet a fontos. Nem akarjuk, hogy valaki, aki fiatal, aki boldog, vagy boldog lehetne, meghaljon. Ezt egyikünk sem akarja, ugyebár. Ezért kel megmentenünk egyegy életet, ha parancs érkezik rá. 
 	– Parancsa van a számomra? 
 	– Nekem – parancsom a maga számára? – Harley Quin hosszú, bánatos képére egészen elbűvölő mosoly ült ki. –
 	Nekem semmiféle parancsom nincs a maga számára, Air. 
 	Satterthwaite. Nekem soha sincsenek parancsaim. Maga tud dolgokat, lát dolgokat, tudja, mi a teendő, és meg is teszi. Nekem semmi közöm az egészhez. 
 	– Ó, dehogy nincs – mondta Air. Satterthwaite. – Ezt már aztán nem hiteti el velem. De mondja csak, hol-merre járt azalatt, ami oly rövid, hogy időnek sem nevezhető? 
 	– Itt is, ott is. Különféle országok, különféle tájak, különféle kalandok. De többnyire csak jártam-keltem, szokás szerint. 
 	Inkább maga mesélje el, hogy mit csinált, és főleg hogy mire készül most. Hogy hová megy. Hogy kikkel fog találkozni. Hogy milyenek is ezek a barátai. 
 	– Persze hogy elmesélem. Mégpedig nagy örömmel, mert, tudja, én is sokat tűnődtem mostanában ezeken a barátaimon, akiket felkeresni szándékozom. Ha az ember régóta nem látott egy családot, ha évek óta nem ál t kapcsolatban velük, mindig feszélyező pil anat, amikor feleleveníteni készül ilyen régi barátságokat és kötelékeket. 
 	– Nagyon igaz – mondta Mr. Quin. 
 	Keleti mintás, apró csészékben kihozták a török kávét. Ali mosolyogva szétrakta, majd távozott. Mr. Satterthwaite élvezettel kóstolgatta. 
 	– Édes, mint a szerelem, fekete, mint az éj, és éget, mint a pokol. Így szól a régi arab mondás, nemde? 
 	Harley átmosolygott a vál a fölött, és biccentett. 
 	– Igen – mondta Mr. Satterthwaite –, mesélnem kel magának arról, hogy hová megyek, bár az, hogy mit fogok csinálni, egyáltalán nem fontos. Régi barátságokat fogok feleleveníteni, és megismerkedem az ifjabb nemzedékkel. 
 	Mint említettem, Tom Addison igen régi barátom. Sok mindenen mentünk keresztül együtt fiatal korunkban. Aztán, amint az gyakran megesik, szétváltak útjaink. Ő
 	diplomatának ál t, különféle külhoni posztokon teljesített szolgálatot. Néha elutaztam hozzá, és megszál tam nála, néha meg akkor találkoztunk, amikor hazajött Angliába. 
 	Egyik legkorábbi ál omáshelye Spanyolország volt. 
 	Feleségül vett egy spanyol lányt, egy gyönyörű, fekete hajú teremtést, Pilarnak hívták. Nagyon szerette. 
 	– Születtek gyerekeik? 
 	– Két lányuk. Egy szőke kisbaba, aki az apjára ütött, Lily nevű, és egy másik, Maria, aki spanyol anyjára hasonlított. 
 	Én lettem Lily keresztapja. Persze egyik gyermeket se láttam valami gyakran. Évente kétszer-háromszor zsúrt rendeztem Lilynek, vagy meglátogattam az iskolájában. 
 	Édes, imádni való teremtés volt. Nagyon szerette az apját, és az is őt. De mindezen találkozások, a barátság felelevenítései között voltak nehéz időszakaink is. Ezt maga éppoly jól tudja, mint én. Én és a kortársaim csak nagy nehézségek árán találkozhattunk a háború alatt. Lily hozzáment a légierő egyik tisztjéhez. Egy vadászpilótához. 
 	El is felejtettem a nevét, a minap juttatták eszembe. Simon Gil iatt. Gil iatt repülőszázadparancsnok. 
 	– Elesett a háborúban? 
 	– Nem, nem. Túlélte. Utána kilépett a légierőtől, és Lilyvel Kenyába 
 	költöztek, 
 	mint 
 	oly 
 	sokan 
 	akkoriban. 
 	Letelepedtek, és boldogan éltek. Született egy kisfiúk, Roland. Utóbb, amikor Angliában járt iskolába, egyszer-kétszer találkoztam vele. Utoljára talán tizenkét éves korában láttam. Kedves gyermek volt. Vörös hajú, mint az apja. Azóta egyszer se láttam, úgyhogy kíváncsi leszek rá. 
 	Huszonhárom… nem is, huszonnégy éves. Repül az idő. 
 	– Megnősült? 
 	– Nem. Vagyis még nem. 
 	– Ah. Házasság van kilátásban? 
 	– Nos, szöget ütött a fejembe valami, amit Tom Addison említett a levelében. Van egy unokahúg. A kisebbik lány, Maria a helybeli orvoshoz ment feleségül. Őt sosem ismertem közelebbről. Szomorú eset. Gyermekágyban halt meg. 
 A 

 	kislányát 
 	Ineznek 
 	keresztelték, 
 	családi
 	hagyományként, a spanyol nagyanya döntése volt. Ami azt il eti, Inezt csak egyszer láttam, mióta felnőtt. Fekete, spanyol típus, mint a nagyanyja. De untatom magát. 
 	– Ugyan. Nagyon is érdekel. 
 	– Vajon miért? – kérdezte Mr. Satterthwaite. Azzal az enyhe gyanakvással pil antott Mr. Quinre, amely néha el-elfogta. 
 	– Mindent tudni akar erről a családról. Miért? 
 	– Talán hogy magam elé képzelhessem őket. 
 	– Nos hát, ezt a házat, ahová megyek, Doverton Kingsbourne-nak nevezik. Szép, régi kúria. Annyira persze nem látványos, hogy turistaforgalma legyen, vagy hogy bizonyos napokon megnyissák a közönség előtt. Csöndes vidéki ház, ahol el akhat egy angol férfi, aki híven szolgálta hazáját, majd visszatért, hogy élvezze a békés öregkort. 
 	Tom mindig is szerette a vidéki életet. Ügyes vadász, sok boldog napot töltöttünk együtt családi otthonában gyermekkorunkban. Gyakran a teljes vakációm alatt Doverton Kingsbourne-ban vendégeskedtem. Es egész életemre megmaradt bennem a képe. Nincs még egy olyan hely, mint Doverton Kmgsbourne. Nincs ahhoz fogható ház. 
 	Ahányszor csak a közelében hajtattam el, mindig kerülőt tettem, hogy megpil anthassam a ház előtt húzódó hosszú fasor fái között a folyót, amelyben pecázni szoktunk, és persze magát a házat is. És ilyenkor felidéződtek bennem, amiket Tommal csináltunk hajdanán. Ő a tettek embere volt. Az a fajta, aki cselekszik. Én pedig… én csak egy vén agglegény vagyok. 
 	– Sokkal több ennél – mondta Mr. Quin. – Maga olyan ember, aki barátokra tesz szert, akinek sok barátja volt, s aki szolgálatára volt a barátainak. 
 	– Bárcsak elhihetném. Maga túlságosan kedves. 
 	– Szó sincs róla. Azonkívül kitűnő társaság. A történetek, amiket mesél, a dolgok, amiket látott, a helyek, ahová el átogatott. Az a sok különös ügy, ami megesett magával élete során. Könyvet írhatna róluk – mondta Mr. Quin. 
 	– Abban a könyvben maga lenne a főszereplő. 
 	– Ugyan dehogy – mondta Mr. Quin. – Én csak erre-amarra járok. Ennyi az egész. De folytassa. Meséljen még. 
 	– De hisz ez csak egy családi krónika, amiről mesélek. 
 	Mint mondtam, hosszú időszakokon, éveken át egyiküket sem láttam. De mindig is az én régi barátaim maradtak. 
 	Néha-néha láttam Tomot és Pilart, amíg Pilar meg nem halt
 	– fiatalon, sajna –, Lilyt, a keresztgyermekemet, Inezt, a csendes orvosgyereket, aki a faluban él az apjával…
 	– Hány éves a lány? 
 	
 	– Inez tizenkilenc vagy húsz lehet. Előre örülök, hogy összebarátkozhatom vele. 
 	– Végeredményben tehát boldog krónika ez. 
 	– Nem egészen. Lily, a keresztgyermekem – aki Kenyába költözött a férjével – meghalt odakinn autóbalesetben. 
 	Szörnyethalt, egy egyéves kisbabát, a kicsi Rolandot hagyva hátra. Simon, a férje egészen összetört. Ritka boldog pár voltak. És mégis, a legjobb dolog történt vele, ami 
 	csak 
 	történhetett, 
 	gondolom. 
 	Újranősült, 
 	egy
 	repülőszázad-parancsnoknak, a barátjának az özvegyét vette el, aki szintén egy ugyanolyan korú babával maradt magára. A kis Timothy és a kis Roland között csak két-három hónap lehetett a korkülönbség. Simon házassága, azt hiszem, jól sikerült, habár én nem találkoztam velük, mert kinn maradtak Kenyában. A fiúkat édestestvérekként nevelték. Ugyanabba az angliai iskolába jártak, s a szünidőt rendszerint Kenyában töltötték. Én persze évekig nem láttam őket. Nos, tudja, mi történt aztán Kenyában. 
 	Egyeseknek sikerült ott maradniuk. Mások, köztük nem egy barátom, Nyugat-Ausztráliába költöztek át, és ott telepedtek le. Egyesek pedig hazajöttek. 
 	Simon Gil iatt és felesége meg a két gyermekük elhagyta Kenyát. Már nem ugyanaz a hely volt számukra, ezért hazajöttek, elfogadva az öreg Tom Addison évről évre megismételt invitálását. Hazajöttek hát, a vő, a vő második felesége és a két gyerek, il etve már felnőtt fiú, fiatalember. 
 	Hazajöttek, hogy családi körben éljenek, és most boldogok. Tom másik unokája, Inez Horton, mint már mondtam, a faluban él az apjával, az orvossal, és úgy hal om, ideje jó részét Doverton Kingsbourne-ban tölti Tom Addisonnál, aki nagyon szereti az unokáját. Szóval úgy tűnik, mind nagyon boldogok ott. Tom többször is unszolt, hogy látogassam meg őket. Találkozzam velük újból. Így hát elfogadtam a meghívást. Egy hétvégére. Bizonyos értelemben szomorú lesz viszontlátnom a drága öreg Tomot megbénulva, akinek talán már nincs sok hátra az életéből, mégis derűs és vidám, ha jól értem. És viszontlátnom a régi házat, Doverton Kingsbourne-t. 
 	Amelyhez annyi kölyökkori emlék fűz. Ha az ember nem élt különösebben eseménydús életet, ha semmi sem történt vele személy szerint, márpedig nálam ez a helyzet, akkor leginkább a barátok, a házak maradnak meg az emlékezetében, és azok a dolgok, amiket gyerekként és fiatalemberként csinált. Csak egyvalami aggaszt. 
 	– Fölösleges aggódnia. Mi aggasztja? 
 	– Az… az, hogy csalódni fogok. A ház, amelyre emlékszik az ember, amelyről álmodott, a viszontlátáskor talán nem olyan lesz, mint emlékeiben vagy álmaiban. Esetleg hozzáragasztottak egy új szárnyat, átrendezték a kertet…
 	oly sok minden történhetett vele. Igen régen jártam ott utoljára. 
 	– Az emlékei akkor is megmaradnak – mondta Mr. Quin. –
 	Örülök, hogy elmegy. 
 	– Van egy ötletem – mondta Mr. Satterthwaite. – Jöj ön velem. Társuljon hozzám. Attól nem kel tartania, hogy nem látják 
 	szívesen. 
 A 

 	drága 
 	Tom 
 	Addison 
 	a
 	legvendégszeretőbb fickó a világon. Aki az én barátom, az az ő barátja is. Tartson velem. Kérem. Ragaszkodom hozzá. 
 	Mr. Satterthwaite egy izgatott mozdulattal kis híján leverte a csészéjét az asztalról, de még idejében elkapta. 
 	Nyílt az üzlet ajtaja, megcsöndült felette a régimódi csengő. 
 	Egy középkorú nő jött be, kissé zihált, és mintha kimelegedett volna. Csinos asszony volt, gesztenyevörös hajában alig akadt ősz szál. Bőre elefántcsontfehér, ami gyakori a vörös hajúaknál és kék szeműeknél, s az alakját is jól karban tartotta. Gyors pil antással felmérte a kávézót, és rögtön befordult a porcelánüzletbe. 
 	– Ó, hát vannak még harlekin csészéik! – kiáltott fel. 
 	– Igen, Mrs. Gil iatt, épp tegnap érkezett egy új tétel. 
 	– Jaj, nagyon örülök! Annyira aggódtam. Rohantam, kölcsönvettem a fiúk egyik motorbiciklijét. Elmentek valahová, sehol se találtam őket. De hát valamit tennem kel ett. Ma reggel egy szerencsétlen baleset történt néhány csészével, és éppen vendégeket várunk délutáni teára. 
 	Kaphatnék egy kéket meg egy zöldet és talán egy pirosat is? Sose lehet tudni. Ez a baj ezekkel a különböző
 	színűekkel, nem igaz? 
 	– Igen, mások is mondják, hogy hátrányos lehet, mert nem mindig könnyű olyan színben kapni, amilyenre éppen szükség volna. 
 	Mr. Satterthwaite már egy ideje hátrafordított fej el, kíváncsian figyelte a közjátékot. Mrs. Gil iatt, így szólította az asszonyt a boltosnő. Hát persze. Ő lehet… tétován felál t, és lépett néhányat az üzlet felé. 
 	– Bocsánatot kérek – mondta –, ön… nem ön véletlenül Mrs. Gil iatt Doverton Kingsbourne-ból? 
 	
 	– De igen, Beryl Gil iatt vagyok. Csak nem… úgy értem…
 	Homlokráncolva nézett rá. Vonzó nő, ál apította meg magában Mr. Satterthwaite. Talán egy kissé rideg arcú, de értelmes. Ez tehát Simon Gil iatt második felesége. Lily szépsége nincs meg benne, de azért vonzó, kel emes és hatékony. Mrs. Gil iatt hirtelen elmosolyodott. 
 	– Azt hiszem… ó, hát persze! Tom, az apósom mutatott magáról egy fényképet. Tehát maga az a vendég, akit délutánra várunk. Mr. Satterthwaite, ugyebár? 
 	– Bizony – felelte Mr. Satterthwaite. – Az vagyok. 
 	Bocsánatot kel kérnem, amiért ennyire késve érkezem. 
 	Balszerencsémre lerobbant a kocsim. Éppen most szerelik a műhelyben. 
 	– Jaj de szörnyű! Nagyon sajnálom. De még nincs itt a teaidő, fölösleges aggódnia. Különben is kitoltuk egy kicsit. 
 	Mint bizonyára hal otta, lerohantam, hogy vegyek pár csészét azok helyett, amelyeket reggel véletlenül levertek az asztalról. Ha az ember vendéget hív ebédre, teára vagy vacsorára, mindig valami ilyesmi történik. 
 	– Készen is vagyunk, Mrs. Gil iatt – mondta a boltosnő. –
 	Becsomagolom őket. Beletegyem egy dobozba? 
 	– Nem, csak csavarja bele őket valami papirosba, és tegye a szatyromba, az bőven elég lesz. 
 	– Ha Doverton Kingsbourne-ba megy vissza – mondta Mr. 
 	Satterthwaite –, szívesen elviszem a kocsimmal. Most már bármelyik percben ideérhet a szervizből. 
 	– Igazán kedves. Bárcsak elfogadhatnám. De muszáj visszavinnem a motorbiciklit. A fiúknak nagyon hiányozna. 
 	Készülnek valahová ma este. 
 	
 	– Hadd mutassam be – mondta Mr. Satterthwaite. Mr. Quin felé fordult, aki már korábban felkelt, és most a közelükben ál t. – Régi barátom, Mr. Harley Quin, akivel épp az imént futottam össze. Próbáltam rávenni, hogy tartson velem Doverton Kingsbourne-ba. Mit gondol, el tudna szál ásolni Tom még egy vendéget ma éjszakára? 
 	– Ő, biztos vagyok benne – mondta Beryl Gil iatt. –
 	Szerintem örülne a maga barátjának. Talán neki is barátja. 
 	– Nem – mondta Mr. Quin. – Nem ismerem Mr. Addisont, habár barátomtól, Mr. Satterthwaite-től már sokat hal ottam felőle. 
 	– Nos, akkor jöj ön el Mr. Satterthwaite-tel. Nagyon fogunk örülni. 
 	– Végtelenül sajnálom – mondta Mr. Quin –, de másutt van dolgom. Sőt – a karórájára nézett – ideje is indulnom. El fogok késni, de hát így jár az ember, ha régi barátokba botlik. 
 	– Parancsoljon, Mrs. Gil iatt – mondta az eladónő. – Azt hiszem, nem fog bajuk esni a szatyorban. 
 	Beryl Gil iatt vigyázva beletette a csomagot a szatyrába, majd így szólt Mr. Satterthwaitehez:
 	– Akkor hamarosan találkozunk. Negyed hat körül fogunk csak teázni, úgyhogy ne aggódjon. Annyira örülök, hogy végre megismertem, hiszen olyan sokat hal ottam már magáról Simontól meg az apósomtól. 
 	Gyorsan elköszönt Mr. Quintől, és kiment az üzletből. 
 	– Úgy látszik, sietős a dolga – mondta az üzletvezetőnő –, de persze ő mindig ilyen. Sok mindent végezhet egy nap alatt. 
 	
 	Kintről behal atszott a motorberregés. 
 	– Érdekes figura, nemde? – mondta Mr. Satterthwaite. 
 	– Úgy tűnik, igen – felelte Mr. Quin. 
 	– Tényleg nem tudom meggyőzni? 
 	– Én épp csak erre jártam, s már megyek is – mondta Mr. 
 	Quin. 
 	– És mikor láthatom újra? Vajon mikor? 
 	– Ó, nem telik bele sok idő – mondta Mr. Quin. – Rám fog ismerni legközelebb is. 
 	– Nincs más… más mondanivalója a számomra? Nem akar megmagyarázni valamit? 
 	– Micsodát? 
 	– Hogy miért éppen itt találkoztunk. 
 	– Maga nagy tudású ember – mondta Mr. Quin. – Magának egyetlen szó is sokat jelenthet. És talán hasznára is válik majd. 
 	– Miféle szó? 
 	– Daltonizmus – felelte Mr. Quin. És elmosolyodott. 
 	– Nem hiszem, hogy… – Mr. Satterthwaite összeráncolta a homlokát. – Igen. Igen, ismerem a szót, csak hirtelenjében nem jut eszembe…
 	– A közeli viszontlátásra – mondta Mr. Quin. – Előál t a kocsija. 
 	És valóban, éppen akkor gördült oda a kocsi a postahivatal bejáratához. Mr. Satterthwaite kiment. Nem akarta tovább vesztegetni az időt s várakoztatni vendéglátóit. De azért szomorú szívvel vett búcsút barátjától. 
 	– Nincs semmi, amiben szolgálatára lehetnék? – kérdezte szinte sóvárgón. 
 	
 	– Nekem semmiben. 
 	– Talán valaki másnak? 
 	– Azt hiszem, igen. Nagyon is valószínű. 
 	– Remélem, értem, mire céloz. 
 	– Teljességgel megbízom magában – mondta Mr. Quin. –
 	Maga mindig tisztában van a dolgokkal. Jó megfigyelő, ismeri a dolgok jelentését. Semmit sem változott, nekem elhiheti. 
 	Keze egy pil anatig Mr. Satterthwaite vál án nyugodott, azután fürge léptekkel elindult a falusi utcán, Doverton Kingsbourne-nal el entétes irányban. Mr. Satterthwaite beszál t az autóba. 
 	– Remélem, több problémánk már nem lesz – mondta. 
 	A sofőr megnyugtatta. 
 	– Mindjárt ott vagyunk, uram. Három-négy mérföld mindössze, és igen szépen gurul. 
 	Hajtott egy darabon, majd az utca egy szélesebb részéhez érve visszafordult arra, amerről jött. Megismételte:
 	– Három-négy mérföld, nem több. 
 	– Daltonizmus – mondta Mr. Satterthwaite. Még most se rémlett neki semmi, pedig tudta, hogy ismeri a szót, sőt ő is használta már. 
 	– Doverton Kingsbourne – mondta nagyon halkan, csak úgy magában Mr. Satterthwaite. Ez a két szó most is azt jelentette neki, amit mindig. Az örömteli viszontlátás helye, ahová minél hamarabb oda akart érni. Egy hely, ahol jól fogja érezni magát, habár sokan nem lesznek már ott azok közül, akiket ismert. De Tom ott lesz. Az ő régi barátja, Tom… és ismét a fűre gondolt, meg a tóra, a folyóra, s hogy mi mindent csináltak ők együtt gyermekkorukban. 
 	A pázsiton terítettek teához. Lépcső vezetett le a szalon franciaablakától egy nagy bükkfához és egy libanoni cédrushoz: ezek foglalták keretbe a délutáni jelenetet. Két festett és faragott fehér asztal meg különféle kerti székek ál tak ott. Egyenes támlájúak színes párnákkal, meg nyugszékek, amelyekben hátra lehetett dőlni, és szundítani egyet, ha az embernek ahhoz támadt kedve. Egyikmásiknak ernyője is volt, hogy elárnyékolja a nap fényét. 
 	Szép kora este volt, a fű puha mélyzöld. Aranyló napfény szűrődött 
 	át 
 	a 
 	bükk 
 	lombján, 
 	s 
 	a 
 	cédrus
 	szemgyönyörködtető 
 	vonalai 
 	kirajzolódtak 
 	a 
 	puha, 
 	rózsaszín-arany égen. 
 	Tom Addison egy hosszú kosárszékben várta vendégét, felpolcolt lábbal, amin Mr. Satterthwaite elmosolyodott, mert eszébe jutottak mind a korábbi találkozások: barátjának kényelmes papucsai jól il ettek köszvénytől enyhén feldagadt lábára, csakhogy nem passzoltak egymáshoz. Az egyik piros volt, a másik zöld. A jó öreg Tom, gondolta Mr. Satterthwaite, semmit sem változott. 
 	Ugyanolyan, mint régen. És hirtelen eszébe jutott: „Hogy én milyen ostoba vagyok! Hát persze hogy tudom, mit jelent az a szó. Miért nem jöttem rá hamarabb?” 
 	– Már azt hittem, sohasem érsz ide, vén kujon – mondta Tom Addison. 
 	Még mindig jóvágású öregember volt, széles arcában huncutul csil ogott mélyen ülő szürke szeme, szögletes vál a erőt sejtetett. Arcának minden egyes árka jókedvet és nyájas vendégszeretetet sugárzott. „Sohasem változik”, gondolta Mr. Satterthwaite. 
 	– Nem tudok felál ni, hogy köszöntselek – mondta Tom Addison. – Ahhoz két erős emberre meg egy botra lenne szükség. Ismered a mi kis társaságunkat, ugye? Simont nyilván ismered. 
 	– Hát persze. Jó sok éve nem találkoztunk, de maga alig változott. 
 	Simon Gil iatt repülőszázad-parancsnok karcsú, csinos férfi volt, bozontos vörös hajú. 
 	– Sajnálom, hogy sosem látogatott meg bennünket Kenyában – mondta. – Élvezte volna. Sok mindent mutathattunk volna magának. Hát, az ember sosem tudhatja, mit hoz a jövő. Azt hittem, abban az országban fognak eltemetni. 
 	– Nekünk is van itt egy szép templomkertünk – mondta Tom Addison. – Még senki se próbálta felújítással tönkretenni a templomot, új épületek sem igen vannak körülötte, úgyhogy a templomkertben még bőven akad hely. 
 	Hála istennek nem telepítettek mel é amolyan újmódi temetőt. 
 	– Milyen komor dolgokról beszélgetnek – mondta mosolyogva Beryl Gil iatt. – íme a fiaink – tette hozzá –, de hiszen már ismeri őket, nem igaz, Mr. Satterthwaite? 
 	– Alig hiszem, hogy rájuk ismertem volna – mondta Mr. 
 	Satterthwaite. 
 	Valóban, akkor látta utoljára a fiúkat, amikor egyszer kikérte őket az elemi iskolából. Noha nem volt köztük vérségi kapcsolat – apjuk is, anyjuk is más volt –, testvéreknek lehetett nézni őket, ami gyakran elő is fordult. 
 	
 	Nagyjából egyforma magasak, mindkettő vörös hajú. 
 	Roland feltehetőleg az apjától örökölte, Timothy pedig gesztenyevörös anyjától. Úgy látszott, jó barátságban vannak. És mégis, gondolta Mr. Satterthwaite, egészen mások. Ez most még jobban meglátszott, hogy huszonkét-huszonöt évesek lettek. Roland semmiben sem hasonlított a nagyapjára. És vörös hajától eltekintve az apjára sem. 
 	Mr. Satterthwaite néha eltűnődött, vajon a fiú halott anyjára, Lilyre fog-e emlékeztetni. De ezen a téren is kevés hasonlóságot tapasztalt. Ami azt il eti, sokkal inkább Timothy festett úgy, mint aki Lily fia lehetne. A fehér bőr, a magas homlok, a finom csontozat. Halk, mély hang szólalt meg mel ette:
 	– Inez vagyok. Gondolom, nem emlékszik rám. Olyan régen láttam utoljára. 
 	Szép lány, gondolta rögtön Mr. Satterthwaite. A sötét hajú fajta. Visszagondolt arra a régi időre, amikor idejött, hogy vőfély legyen Tom és Pilar esküvőjén. Inezen kiütközik a spanyol vér, gondolta, a fejtartásán, fekete, arisztokratikus szépségén. Mögötte ál t az apja, dr. Horton. Sokat öregedett, mióta Mr. Satterthwaite utoljára látta. Kedves, jóságos ember. Igen jó körorvos, nem becsvágyó, de megbízható, és imádja a lányát, gondolta Mr. Satterthwaite. 
 	És láthatóan roppant mód büszke rá. 
 	Mr. Satterthwaite érezte, hogy elönti a boldogság. Ez a sok ember, gondolta, noha egyikmásik idegen a számára, mintha mind réges-régi barátja volna. A szép, fekete lány, a két vörös hajú fiú, Beryl Gil iatt, aki éppen a teástálcával van elfoglalva, rendezgeti a csészéket és csészealjakat, int egy cselédlánynak, hogy hozza ki a süteményeket meg a szendvicses tányérokat. Fenséges uzsonna. Székeket raktak az asztal köré, hogy mindenki kényelmesen ehessen, amennyit csak akar. A fiúk letelepedtek, és maguk közé ültették Mr. Satterthwaite-et. 
 	Ennek megörült. Eleve úgy tervezte, hogy előbb a két fiúval elegyedik szóba, hadd lássa, mennyire emlékeztetnek Tom Addisonra a régi időkből. Arra gondolt: „Lily. Bárcsak Lily is itt lehetne.” Mert ő maga mintha gyerekkorába tért volna vissza. Ide, ahol olyan szívesen fogadta annak idején Tom apja és anyja, egy-két nagynéni, egy dédnagybácsi meg több unokatestvér. Most, most már kisebb a család, nem olyan népes, de igazi család. Tom a papucsában, egyik piros, másik zöld, megöregedett, de változatlanul derűs és boldog. Örül mindazoknak, akik körülveszik. És Doverton is olyan, vagy majdnem olyan, mint régen. Talán nem tartják karban akkora gonddal, de a pázsitja ápolt. És odalenn látni lehet a fák közt csil ogó folyót, meg a fákat. 
 	Több a fa, mint azelőtt. A házra ráférne egy festés, de amúgy nem vészes. Végül is Tom Addison gazdag ember. 
 	Nem szűkölködik, sok földje van. Az ízlése egyszerű, van annyija, hogy rendben tartsa az otthonát, de nem szórja a pénzt. Manapság már ritkán utazik, külföldre alig megy, de vendégeket továbbra is fogad. Nem nagy társaságot, csak a barátait. Barátokat, akik megszál nak nála, barátokat, akikhez 
 	múltbeli 
 	kötelékek 
 	fűzik. 
 	Barátságos, 
 	vendégszerető ház. 
 	Elfordult kicsit a székén, hátratolta az asztaltól, s elfordította, hogy jobb kilátása legyen a folyóra. Vízimalom is van odalenn, az csak természetes, a túlparton pedig a szántók kezdődnek. Az egyik tábla közepén, észlelte mosolyogva, valami madárijesztő-féle ál , sötét figura, melynek szalmatömésére madarak telepedtek. Egy pil anatra felrémlett benne, hogy hasonlít Mr. Harley Quinre. 
 	Lehet, gondolta magában, hogy tényleg az én barátom, Mr. 
 	Quin az. Képtelen ötlet, és mégis, ha valaki egy kicsit jobban megmagasítja azt a madárijesztőt, hogy Mr. Quinre hasonlítson, az könnyen mutathatott volna olyan karcsú eleganciát, ami egyetlen madárijesztőre se jel emző. 
 	– A madárijesztőnket nézi? – kérdezte Timothy. – Már nevet is adtunk neki. Úgy hívjuk, hogy Mr. Harley Barley. 
 	– Csak nem? – mondta Mr. Satterthwaite. – Nahát, ez igazán érdekes! 
 	– Miért? – kérdezte kissé csodálkozva Roly. 
 	– Nos, mert hasonlít egy kicsit egy ismerősömre, akinek történetesen szintén Harley a neve. Mármint a keresztneve. 
 	A fiúk énekelni kezdték: Harley Barley áll a vártán, Harley Barley jól vigyáz ám, Őriz boglyát, őrzi a rétet, Elűzi mind a rossz vendéget. 
 	– Uborkás szendvicset, Mr. Satterthwaite? – kérdezte Beryl Gil iatt. – Vagy inkább pástétomosat parancsol? 
 	Mr. Satterthwaite pástétomosat kért. Az asszony odatette egy bolhaszín csésze mel é, amilyet ő a boltban megcsodált. Milyen vidám látvány ez a teáskészlet az asztalon! Sárga, piros, kék, zöld, meg az összes többi. 
 	Vajon mindenkinek megvan a kedvenc színe? Timothynak, látta, piros csészéje van, Rolandnak sárga. Timothy csészéje mel ett volt valami, amit Mr. Satterthwaite először csészéje mel ett volt valami, amit Mr. Satterthwaite először nem tudott azonosítani. Aztán rájött, hogy egy tajtékpipa az. 
 	Mr. Satterthwaite már évek óta nem gondolt tajtékpipákra, nem is látott egyet sem. Roland észrevette, hogy a pipát nézi. – Tim hozta Németországból. A végén még rákot kap, annyit pipázik. 
 	– Maga nem dohányzik, Roland? 
 	– Nem, én nem az a fajta vagyok. Nem is cigarettázom, és füvet se szívok. 
 	Inez lépett oda az asztalhoz, és leült mel éjük. A két fiatalember rögtön kínálgatni kezdte a legjobb falatokkal. 
 	Nevetgélve beszélgettek. 
 	Mr. Satterthwaite kitűnően érezte magát ezek között az ifjú emberek között. Nem mintha sok figyelmet szenteltek volna rá azon kívül, amit természetes udvariasságuk diktált. De szerette hal gatni őket. És szeretett véleményt alkotni róluk. 
 	Majdnem biztosra vette, hogy mindkét fiatalember szerelmes Inezbe. Ez persze nem meglepő. A meghitt közelség előhozza az ilyesmit. Ok ide
 	költöztek a nagyapjukhoz, a szép leány, Roland unokahúga pedig szinte a szomszédban lakik. Mr. Satterthwaite elfordította a fejét. A fák között meg is pil antotta a házukat, amint kidugta a fejét az út mentén, a kapun túl. Dr. Horton már akkor is abban a házban élt, amikor ő utoljára, hét vagy nyolc éve itt járt. 
 	Inezre nézett. Vajon melyik fiatalember tetszik neki jobban, vagy netán már van más választottja? Semmi oka, hogy bele ne szeressen valamelyikbe a férfinem e két vonzó, ifjú példánya közül. 
 	Miután eleget evett, ami nem volt valami sok, Mr. 
 	
 	Miután eleget evett, ami nem volt valami sok, Mr. 
 	Satterthwaite hátratolta kicsit a székét, és úgy fordította, hogy az egész társaságra ráláthasson. 
 	Mrs. Gil iatt egyfolytában tett-vett. Talán egy kicsit túl is játssza a háziasszony szerepét. Folyton süteményt kínálgatott, csészéket vett el és töltött tele, körbeadogatott ezt-azt. Kel emesebb lenne, gondolta Mr. Satterthwaite, és közvetlenebb is, ha hagyná, hadd szolgálja ki mindenki önmagát. Ha nem nyüzsögne ennyit. 
 	Mr. Satterthwaite arrafelé nézett, ahol Tom Addison feküdt nyugszékén. Tom Addison is Beryl Gil iattet figyelte. Mr. 
 	Satterthwaite arra gondolt magában: „Nem szereti. Nem, Tom nem szereti. Persze, ez várható volt. Elvégre Beryl a lánya helyét, Simon Gil iatt első feleségének, Lilynek a helyét foglalta el. Az én szép Lilymnek a helyét.” Azon tűnődött, hogy noha nem lát itt senki hozzá hasonlót, vajon miért érzi úgy mégis, mintha Lily valami furcsa módon jelen volna. Most, itt ezen a délutáni teán. 
 	„Az ember hajlamos a képzelődésre, ha egyszer megöregszik – gondolta magában Mr. Satterthwaite. –
 	Végül is miért ne lehetne itt Lily, hogy lássa a fiát?” 
 	Szerető pil antást vetett Timothyra, majd hirtelen rádöbbent, hogy nem Lily fiát nézi. Roland Lily fia. Timothy Berylé. 
 	„Azt hiszem, Lily tudja, hogy itt vagyok. Azt hiszem, mondani akar nekem valamit – gondolta magában Mr. 
 	Satterthwaite. – Jóságos ég, micsoda ostoba ötlet!” 
 	Valami okból ismét a madárijesztő felé nézett. Most egyáltalán nem úgy festett, mint egy madárijesztő. Olyan volt, mint Mr. Harley Quin. Valami fényjáték, talán a naplementéé, kiszínezte, és körülötte egy Hermészre emlékeztető fekete kutya hajkurászta a madarakat. 
 	– Színek – mondta Mr. Satterthwaite, és ismét az asztalra, a teáskészletre és a teázó vendégekre nézett. „Miért vagyok én itt? – gondolta magában. – Miért vagyok itt, és mit kel ene csinálnom? Kel hogy legyen valami oka…” 
 	Most már tudta, érezte, hogy van valami, valami krízis, ami… minden jelenlevőt érint, vagy csak néhányukat? Beryl Gil iatt, Mrs. Gil iatt. Valamiért ideges. Feszült. Tom? 
 	Tommal nincs semmi baj. Tomot nem érinti a jelenség. 
 	Szerencsés ember, hogy itt van neki mindez a szépség, Doverton, és az unokája, hogy majd ha meghal, minden Rolandra szál jon. Mindez Rolandé lesz. Vajon abban reménykedik Tom, hogy Roland feleségül veszi Inezt? Vagy tart az első unokatestvérek házasságától? De hisz a történelem során, gondolta Mr. Satterthwaite, fivérek is feleségül vettek nővéreket, és nem lett belőle semmi baj. 
 	„Semminek sem szabad történnie – gondolta Mr. 
 	Satterthwaite. – Semminek sem szabad történnie. Meg kel akadályoznom.” 
 	De hisz ezek egy őrült gondolatai. Micsoda békés jelenet. 
 	Egy teáskészlet. A harlekin csészék különböző színei. 
 	Ránézett a fehér tajték-pipára, amely a piros csésze mel ett hevert. Beryl Gil iatt mondott valamit Timothynak. Timothy bólintott, felál t, és elindult a ház felé. Beryl leszedett néhány üres tányért az asztalról, megigazított egy-két széket, súgott valamit Rolandnak, aki erre odament dr. Hortonhoz, és megkínálta egy szelet tortával. 
 	Mr. Satterthwaite az asszonyt figyelte. Nem tudta levenni róla a szemét. Nézte, ahogy a ruhauj a végigsöpör az asztalon. Látta, amint egy piros csésze lepottyan. Egy szék vaslábára esett, és összetört. Hal otta az asszony kis sikkantását, ahogy lehajolt, hogy felszedje a cserepeket. 
 	Aztán odament a teástálcához, majd visszajött az asztalhoz egy halványkék csészével és csészealj al. Letette a tajtékpipa mel é. Hozta a teáskannát, teletöltötte a csészét, majd továbbment. 
 	Az asztalnál most nem volt senki. Inez is felál t, és odébbment. A nagyapjával beszélgetett. „Nem értem –
 	mondta magában Mr. Satterthwaite. – Valami történni fog. 
 	De micsoda?” 
 	Egy asztal, rajta körben különböző színű csészék és…
 	igen, Timothy, a napfényben lángoló vörös hajával. Lángoló vörös haj, ugyanaz az árnyalat, ugyanaz a szemrevaló ferde hul ám, amely Simon Gil iatt hajában is mindig megvolt. 
 	Timothy, amint jön vissza, megál egy pil anatra, tanácstalanul nézi az asztalt, aztán odamegy, ahol a tajtékpipa fekszik, közvetlenül a halványkék csésze mel ett. 
 	Ekkor visszatért Inez. Hirtelen elnevette magát, és így szólt:
 	– Timothy, eltévesztetted a csészéd. A kék az enyém. A piros a tiéd. 
 	Mire Timothy: – Ne csacsiskodj, Inez, csak megismerem a saját csészémet. Cukrozva van benne a tea, amit te nem szeretsz. Csacsiság. Ez az én csészém. Itt van mel ette a pipám. 
 	És 
 	ekkor 
 	Mr. 
 	Satterthwaite 
 	rádöbbent. 
 	Szinte
 	ostorcsapásként vágott végig rajta. Megőrült volna? 
 	Képzelődik? Valóság, amit lát? 
 	Felál t. Sietve az asztal felé indult, s amint Timothy a szájához emelte a kék csészét, rákiáltott:
 	– Ne igyon belőle! Azt mondtam, ne igyon belőle! 
 	Timothy meglepett arccal fordult feléje. Mr. Satterthwaite elfordította a fejét. Dr. Horton meghökkenve kelt fel a székéről, és odament hozzájuk. 
 	– Mi a baj, Satterthwaite? 
 	– Az a csésze. Valami nem stimmel vele – válaszolta Mr. 
 	Satterthwaite. – Ne engedje, hogy a fiú igyon belőle. 
 	Horton a csészét bámulta. – Na de kedves öregem…
 	– Tudom, mit beszélek. A piros csésze volt az övé –
 	mondta Mr. Satterthwaite –, és a piros összetört. Egy kéket tettek a helyére. Nem tudja megkülönböztetni a pirosat a kéktől, igazam van? 
 	Dr. Horton meglepődött. – Úgy érti… úgy érti… mint Tom? 
 	– Mint Tom Addison. Aki színvak. Maga is tudja, nemde? 
 	– Hát persze. Mindannyian tudjuk. Ma is ezért van rajta felemás papucs. Sose tudta megkülönböztetni a pirosat a zöldtől. 
 	– Ez a fiú ugyanígy van vele. 
 	– De… az lehetetlen. Különben is, soha semmi jelét nem tapasztaltuk ennek… Rolandnál. 
 	– De azért lehetséges, nem? – mondta Mr. Satterthwaite. –
 	Igazam van, amikor daltonizmusra gyanakszom? Így hívják, ugye? 
 	– Igen, régebben így hívták. 
 	– Nő nem örökli, de nőkön keresztül öröklődik. Lily nem volt színvak, de Lily fia nagyon is könnyen az lehet. 
 	– De kedves Satterthwaite, Timothy nem Lily fia. Roly a Lily fia. Tudom, hogy hasonlítanak egymásra. Ugyanolyan korúak, ugyanolyan színű a hajuk és így tovább, de… lehet, hogy maga már nem is emlékszik? 
 	– Nem – válaszolta Mr. Satterthwaite. – Nem emlékeztem volna. De most már tudom. És látom a hasonlóságot is. 
 	Roland Beryl fia. Mindketten csecsemők voltak, amikor Simon újraházasodott, nem igaz? Egy nő számára nincs ebben semmi nehézség, ha két csecsemőt nevel egyszerre, és mind a kettő vörös hajú lesz. Timothy Lilynek a fia, Roland pedig Berylé. Berylé és Chnstopher Edené. 
 	Semmi oka, hogy ő színvak legyen. Tudom, higgye el! 
 	Tudom! 
 	Látta, hogy dr. Horton szeme egyikről a másikra vándorol. 
 	Timothy nem hal otta, miről beszélnek, csak ál t ott tétován, kezében a kék csészével. 
 	– Láttam, amikor a nő megvásárolta – mondta Mr. 
 	Satterthwaite. – Hal gasson rám! Meg kel hal gatnia! Évek óta ismer. Tudja, hogy nem követek el hibát, ha valamit határozottan ál ítok. 
 	– Ez igaz. Még sohasem kaptam tévedésen magát. 
 	– Vegye el tőle azt a csészét – mondta Mr. Satterthwaite. –
 	Vigye át a rendelőjébe, vagy adja oda egy vegyésznek, és elemezzék ki, mi van benne. Láttam, amikor az a nő
 	megvette azt a csészét. A falusi boltban. Már akkor tudta, hogy össze fogja törni a pirosat, kékkel helyettesíti, és Timothy nem fogja észrevenni a színcserét. 
 	– Szerintem maga őrült, Satterthwaite. De megteszem, amire kér. 
 	Odament az asztalhoz, és a csészéért nyúlt. 
 	– Megengeded, hogy megnézzem? – kérdezte. 
 	
 	– Persze – mondta Timothy. Csodálkozó képet vágott. 
 	– Azt hiszem, van itt egy kis csorba a porcelánon. Igazán érdekes. 
 	Beryl közeledett a pázsiton. Fürge léptekkel, határozottan. 
 	– Mi az? Mi a baj? Mi történt? 
 	– Nincs semmi baj – mondta vidáman dr. Horton. – Csak mutatni akarok a fiúknak egy kis kísérletet egy csésze teával. 
 	Árgus szemekkel nézte a nőt, és látta az arcán a rémületet, a kétségbeesést. Mr. Satterthwaite is tanúja volt e színeváltozásnak. 
 	– Maga is jön, Satterthwaite? Csak egy apró kísérlet. Hogy hogyan tesztelik manapság a porcelánt és a benne levő
 	minőségi eltéréseket. Nemrég igen érdekes felfedezést tettek. 
 	Így fecsegve lépkedett a pázsiton, nyomában Mr. 
 	Satterthwaite-tel, mögötte pedig a két fiatalember, egymással beszélgetve. 
 	– Szerinted miben sántikál a doki, Roly? – kérdezte Timothy. 
 	– Fogalmam sincs – felelte Roland. – A fejébe vett valami marhaságot. Sebaj, előbb-utóbb kiderül. Menjünk a motorokért. 
 	Beryl Gil iatt hirtelen sarkon fordult. Gyors léptekkel elindult a pázsiton át a ház felé. Tom Addison utánaszólt:
 	– Valami baj van, Beryl? 
 	– Csak elfelejtettem valamit – felelte Beryl Gil iatt. 
 	Tom Addison kérdő pil antást vetett Simon Gil iattre. 
 	– Valami baja van a feleségednek? 
 	
 	– Berylnek? Ugyan dehogy, én legalábbis nem tudok róla. 
 	Biztosan megfeledkezett valami apróságról. Segítsek, Beryl? – kiáltott a nő után. 
 	– Nem kel . Mindjárt visszajövök. – Beryl félig visszafordította a fejét, és odanézett a nyugszékében heverő öregemberre. Indulatosan ráförmedt: – Vén hülye. 
 	Már megint összekeverte a papucsait. Nem il enek egymáshoz. Tudja, hogy az egyik lábán piros van, a másikon meg zöld? 
 	– Aj aj, megint? – mondta Tom Addison. – Tudod, nekem mindegyik ugyanolyan színű. Fura, de ez a helyzet. 
 	Beryl elsietett. 
 	Mr. Satterthwaite és dr. Horton az útra nyíló kapuhoz ért. 
 	Hal ották, amint elszáguld arra egy motorkerékpár. 
 	– Meglógott – mondta dr. Horton. – Elmenekült. Gondolom, meg kel ett volna akadályoznunk. Maga szerint visszajön? 
 	– Nem – felelte Mr. Satterthwaite. – Nem hinném, hogy visszajön. Talán – folytatta gondterhelten – jobb is, ha ennyiben hagyjuk. 
 	– Hogy érti? 
 	– Régi ház ez – mondta Mr. Satterthwaite. – Régi család. 
 	Jó család. Sok jó ember. Nem akarhatjuk, hogy botrány szennyezze be. Hadd menjen. 
 	– Tom Addison sohasem szerette azt az asszonyt –
 	mondta dr. Horton. – Soha. Mindig udvarias és kedves volt vele, de nem szerette. 
 	– És ugye a fiúra is gondolnunk kel – mondta Mr. 
 	Satterthwaite. 
 	– A fiúra? Mármint? 
 	
 	– A másikra. Rolandra. Nem kel megtudnia, mire készült az anyja. 
 	– De hát miért csinálta? Mi az ördögért csinálta? 
 	– Szóval már nem kételkedik a szándékában – mondta Mr. 
 	Satterthwaite. 
 	– Nem, egy cseppet sem. Láttam az arcát, Satterthwaite, amikor rám nézett. És akkor már tudtam, hogy igaza van. 
 	De miért? 
 	– Kapzsiság, gondolom – mondta Mr. Satterthwaite. – Neki valószínűleg sosem volt pénze. A férje, Chnstopher Eden minden beszámoló szerint rendes ember volt, de nem tehetős. Tom Addison unokájára viszont nagy vagyon várt. 
 	Sok-sok pénz. Errefelé nagyon felment az ingatlan értéke. 
 	Biztosra veszem, hogy Tom Addison a vagyona nagy részét az unokájára hagyja majd. Az asszony pedig a saját fiának akarta ezt, és rajta keresztül önmagának is persze. 
 	Kapzsi nő. 
 	Mr. Satterthwaite hirtelen hátranézett. 
 	– Valami ég amott – mondta. 
 	– Te jó ég, tényleg! Á, csak a madárijesztő az, kinn a szántón. Valamelyik fiatal felgyújthatta. Aggodalomra semmi ok. Nincs boglya vagy ilyesmi a közelben. Kialszik magától. 
 	– Igen – mondta Mr. Satterthwaite. – Nos, menjen csak, doktor úr. Rám nem lesz szüksége a vegyelemzéshez. 
 	– Nincs kétségem felőle, mit fogok találni benne. Nem a vegyület pontos összetételére gondolok, de most már magával együtt én is hiszem, hogy ebben a kék csészében a halál lakozik. 
 	
 	Mr. Satterthwaite visszafordult a kaputól. Arrafelé indult, amerre a madárijesztő égett. Mögötte éppen nyugodott le a nap. Megragadó látvány volt. Színei az egész légkört átvilágították, és rávetültek az égő madárijesztőre is. 
 	– Szóval így akart távozni – mondta Mr. Satterthwaite. 
 	Hirtelen meghökkent, mert a lángok mel ett egy magas, karcsú nőalakot pil antott meg. Halvány gyöngyházszínű
 	ruhát viselt. Egyenesen Mr. Satterthwaite felé lépkedett. Mr. 
 	Satterthwaite földbe gyökerezett lábbal nézte. 
 	– Lily – mondta. – Lily. 
 	Most már világosan látta. Lily közeledett feléje. Ahhoz messze volt, hogy az arcát kivehesse, de így is pontosan tudta, ki az. Egy pil anatig eltűnődött, vajon más is látja-e, vagy csak ő részesül ebben a látványban. Azt mondta, suttogva:
 	– Nincs semmi baj, Lily, a fiad biztonságban van. 
 	Ekkor megál t az alak. Egyik kezét ajkához emelte. Mr. 
 	Satterthwaite nem látta elmosolyodni, de tudta, hogy mosolyog. A nőalak csókot lehelt a kezére, feléje fújta, és sarkon fordult. Elindult visszafelé, arra, ahol éppen kihamvadt a madárijesztő. 
 	„Megint elmegy – mondta magában Mr. Satterthwaite. –
 	Elmegy, vele együtt. Együtt mennek. Elvégre ugyanannak a világnak a lakói. Csak akkor jönnek el… az ilyenfajta emberek… ha szeretetről vagy halálról van szó, vagy mindkettőről.” 
 	Lilyt bizonyosan nem látja többé, de vajon mikor találkozik legközelebb Mr. Quinnel? Megfordult, és visszament a pázsiton a teázóasztalhoz, meg a harlekin teáskészlethez, meg öreg barátjához, Tom Addisonhoz. Beryl nem fog visszajönni. Ebben biztos volt. Doverton Kingsbourne ismét biztonságban van. 
 	Egy kis fekete kutya iramodott feléje a pázsiton. Lihegve, farkát csóválva ál t meg Mr. Satterthwaite előtt. Egy papiros volt a nyakörvébe tűzve. Mr. Satterthwaite lehajolt, kivette, kisimítgatta. Színes betűkkel ez ál t rajta: GRATULÁLOK! A LEGKÖZELEBBI VISZONTLÁTÁSIG! 
 	H.Q. 
 	– Köszönöm, Hermész – mondta Mr. Satterthwaite, és nézte, amint a fekete kutya átlohol a réten a két alak felé, akik, tudta jól, ott vannak, noha látni már nem látta őket. 
 	
 	REJTÉLY A REGATTÁN
 I

 	Mr. Isaac Pointz kivette szájából a szivart, és jóváhagyólag megjegyezte: – Egész jó kis hely. 
 	Miután ekképpen áldását adta a dartmouthi kikötőre, visszadugta a szivart a szájába, és úgy nézett körül, hogy lerítt róla, mennyire elégedett önmagával, külsejével, környezetével és általában véve az élettel. 
 	Ami ezek közül az elsőt il eti, Mr. Isaac Pointz ötvennyolc éves volt, és kitűnő egészségnek örvendett, habár talán kissé hajlamos volt a májbajra. Nem volt éppen kövér, inkább csak köpcös, de a jachtöltözék, amelyet viselt, általában nemigen ál jól középkorú, pocakosodó férfiaknak. Mindazonáltal Mr. Pointz igen elegáns volt, minden ránc és gomb a helyén volt rajta, sötét bőrű, kissé keleties arca jachtsapka el enzője alól mosolygott a világra. 
 	Ami pedig a környezetét il eti, ezt talán a társaságára vonatkoztathatjuk – üzlettársára, Mr. Leo Steinre, Sir George és Lady Marrowayre, amerikai üzletfelére, Mr. 
 	Samuel Leathernre és ennek iskolás korú lányára, Eve-re, továbbá Mrs. Rustingtonra és Evan Llewel ynre. 
 	A kis társaság épp az imént szál t ki Mr. Pointz jachtjából, a Merrimaidből. Délelőtt végignézték a regattát, s most a búcsút akarták kiélvezni – a célbadobósdit, a Kövér Hölgyeket, az Emberi Pókot, a körhintát. Aligha kétséges, hogy mindez leginkább Eve Leathernt töltötte el gyönyörűséggel. Amikor Mr. Pointz végül felvetette, hogy ideje volna átvonulniuk a György királyba megebédelni, egyedül Eve tiltakozott. 
 	– Jaj, Mr. Pointz, annyira szerettem volna jósoltatni magamnak az Igazi Cigányasszonnyal! 
 	Mr. Pointz ugyan kételyeket táplált az Igazi Cigányasszony valódisága felől, de jólelkűen beleegyezett a dologba. 
 	– Eve él-hal a mutatványosokért – mondta mentegetőzve az apja. – Ne is törődjenek vele, ha menni akarnak. 
 	– Van még időnk – mondta elnézően Mr. Pointz. – Hadd mulasson a kis hölgy. Én meg kihívlak egy dartsmeccsre, Leo. 
 	– Huszonöt és följebb nyereményt ér! – kántálta éles orrhangján a dartstáblák ura. 
 	– Egy ötösbe, hogy én dobok többet – mondta Pointz. 
 	– Ál om – vágta rá Stein. 
 	A két férfi szívvel-lélekkel belevetette magát a küzdelembe. 
 	– Nem Eve az egyetlen gyerek a társaságban – mormolta Lady Marroway Evan Llewel ynnek. 
 	Llewel yn egyetértően, de kissé szórakozottan mosolygott. 
 	Egész nap szórakozott volt. Egyszer-kétszer előfordult, hogy nem is a kérdésre válaszolt. 
 	Pamela Marroway elhúzódott tőle, és így szólt a férjéhez:
 	– Ezt a fiatalembert nyugtalanítja valami. 
 	– Vagy talán valaki – súgta vissza Sir George. És gyors pil antást vetett Janet Rustingtonra. 
 	Lady Marroway összeráncolta a szemöldökét. Magas, igen elegáns nő volt. Skarlátpiros körmei jól il ettek sötétpiros koral fülbevalójához. Szeme fekete volt és éber. Sir George a „derűs angol úr” légkörét árasztotta, de csil ogó kék szeme éppolyan éber volt, mint a feleségéé. 
 	Isaac 
 	Pointz 
 	és 
 	Leo 
 	Stein 
 	Hatton 
 	Garden-i
 	gyémántkereskedők voltak. Sir George és Lady Marroway egészen más világban forgott – Antibes és Juan les Pins, golf St. Jean-de-Luz-ben, telente fürdőzés a madeirai szikláknál. 
 	Látszatra olyanok voltak, akár a liliomok: nem fáradoztak, nem fontak. De talán ez sem egészen igaz. Különféle módjai vannak a fáradozásnak és a fonásnak. 
 	– Megjött a csitri – mondta Evan Llewel yn Mrs. 
 	Rustingtonnak. 
 	Fekete hajú fiatalember volt, éhes farkas kül emű, amit némely nők vonzónak találnak. 
 	Nehéz volna megmondani, vajon Mrs. Rustington annak találta-e. Eléggé zárkózott teremtés volt. Fiatalon ment férjhez – s a házasság alig egy év múlva keserves véget ért. Azóta nemigen lehetett tudni, mit gondol bárkiről vagy bármiről Janet Rustington – mindig ugyanúgy viselkedett, elbűvölő volt, de teljesen közönyös. 
 	Eve Leathern ugrabugrálva közeledett, egyenes szálú szőke haja lobogott. Tizenöt éves volt, esetlen kamasz, de csupa elevenség. 
 	– Még tizenhét éves korom előtt férjhez fogok menni! –
 	kiabálta izgatottan. – Egy nagyon gazdag emberhez, és lesz hat gyerekünk, és a kedd meg a csütörtök a szerencsenapom, és mindig zöldben vagy kékben kel ene járnom, és a smaragd a szerencsekövem…
 	
 	– Gyere, cicám, mennünk kel – mondta az apja. 
 	Mr. Leathern magas, szőke, gyomorbajosnak tűnő, gyászos képű ember volt. 
 	Mr. Pointz és Mr. Stein épp akkor hagyta ott a célbadobálót. Mr. Pointz kuncogott, Mr. Stein bús képet vágott. 
 	– Szerencse dolga – mondta. 
 	Mr. Pointz jókedvűen a zsebére csapott. 
 	– Öt fontod bánja. Hozzáértés, öregem, hozzáértés. Apám elsőosztályú dartsjátékos volt. No, emberek, mehetünk is. 
 	Jósoltatott 
 	magának, 
 	Eve? 
 	Figyelmeztették, 
 	hogy
 	óvakodjon a fekete embertől? 
 	– Fekete nőtől – javította ki Eve. – Kancsal, és csúnyán ki fog tolni velem, ha hagyom. És még tizenhét éves korom előtt férjhez fogok menni…
 	Vidáman csacsogott, miközben a társaság a György király felé igyekezett. 
 	Az ebédet Mr. Pointz gondoskodásának hála jó előre megrendelték, s a hajlongó pincér már vezette is fel őket az első emeleti különterembe. Kerek asztal ál t ott megterítve. 
 	Az íves erkélyablak a kikötőtérre nézett, és nyitva volt. 
 	Felhal atszott a vásári lárma, a három körhinta három különféle muzsikájának fülsértő ricsaja. 
 	– Jobb lesz bezárni, ha hal ani akarjuk a hangunkat –
 	mondta szárazon Mr. Pointz, és nyomban cselekedett is. 
 	Körülülték az asztalt, és Mr. Pointz szeretettel pil antott végig vendégein. Úgy érezte, kitett magáért, márpedig ő
 	szeretett kitenni magáért. Sorra megál apodott rajtuk a tekintete. Lady Marroway – nagyszerű asszony, még ha nem is egészen az igazi: tisztában volt vele, hogy az, amit ő
 	egész életében a creme de la crême-nek12nevezett, hal ani sem akarna Marrowayékról
 	– de persze a creme de la crême róla magáról sem vett soha tudomást. Mindenesetre Lady Marroway fene csinos egy asszony, és Mr. Pointz azt sem bánta, hogy megkopasztotta őt a bridzsnél. Ugyanezt Sir George-tól már rosszabbul tűrte. Alamuszi tekintetű fickó. Ez mindenkit meg akar kopasztani. De Isaac Pointzot nem fogja. Arra neki lesz gondja. 
 	Az öreg Leathern egész rendes ember – bőbeszédű
 	ugyan, mint minden amerikai, imád végeérhetetlen történeteket előadni. Az a legidegesítőbb benne, hogy folyton információkat akar. Pontosan hány lakosa van Dartmouthnak? Melyik évben épült a Haditengerészeti Főiskola? És így tovább. Két lábon járó bédekkernek nézte vendéglátóját. Eve kedves, vidám csitri – Mr. Pointz élvezettel ugratta. A hangja egy kissé fülsértő, de amúgy eszes kölyök. 
 	Az ifjú Llewel yn – hal gatag fickó. Mintha valami nyugtalanítaná. Biztosan le van égve. Ezek az írófélék mindig le vannak égve. Úgy néz ki, tetszik neki Janet Rustington. Kel emes
 	12A társaság színe-javának, (francia)
 	nő– vonzó és okos is. És nem hozakodik elő folyton a művészetével. Borzasztó fennkölt dolgokat ír, de a beszédéről ezt észre se venné az ember. Na és a derék Leo! Öregszik, hízik. Sejtelme sem lévén, hogy üzlettársa épp abban a pil anatban ugyanezeket gondolja őróla, Mr. 
 	Pointz kiigazította Mr. Leathern tévedését – a szardínia devoni és nem cornwal i nevezetesség
 	–, majd élvezettel hozzálátott az ebédjéhez. 
 	– Mr. Pointz – mondta Eve, amikor a pincérek forró makrélával teli tányérokat tettek eléjük, és távoztak a teremből. 
 	– Parancsoljon, ifjú hölgy. 
 	– Most is magánál van az a nagy gyémánt? Az, amit tegnap este mutatott, és amit mindig magával hord, azt mondta. 
 	Mr. Pointz kuncogott. 
 	– Bizony. Az az én kabalám. Igen. Nálam van, hogyne. 
 	– Szerintem ez igen veszélyes. Valaki el ophatta volna a tömegben, ott a mutatványosoknál. 
 	– Szó sincs róla – mondta Mr. Pointz. – Vigyázok rá. 
 	– De akkor is megtörténhetne – ál hatatoskodott Eve. –
 	Angliában is vannak gengszterek, mint minálunk, nem igaz? 
 	– A Hajnalcsil agot nem fogják megkaparintani – mondta Mr. Pointz. – Először is egy speciális belső zsebben hordom. És különben is – az öreg Pomtznak helyén van az esze. Senki sem fogja elcsaklizni tőle a Hajnalcsil agot. 
 	Eve felnevetett. 
 	– Fogadjunk, hogy én el tudnám! 
 	– Fogadjunk, hogy nem! – kacsintott rá Mr. Pointz. 
 	– Pedig el tudnám. Ezen gondolkodtam tegnap éj el az ágyban, miután maga körbeadta az asztalnál, hogy megnézhessük. És ki is találtam egy igen ravasz fogást, hogy hogyan lehetne elcsenni. 
 	– És mi légyen az? 
 	Eve félrehajtotta a fejét, szőke haja izgatottan lobogott. –
 	Nem mondom meg – most még nem. Mibe fogadunk? 
 	Mr. Pointzban felmerültek ifjúságának emlékei. 
 	– Fél tucat pár kesztyűbe – mondta. 
 	– Kesztyű! – kiáltotta méltatlankodva Eve. – Ugyan ki hord manapság kesztyűt? 
 	– Hát akkor… nejlonharisnyát hord? 
 	– De még mennyire! A legjobb páron éppen ma reggel futott le a szem. 
 	– Rendben van. Fél tucat pár nejlonharisnya a legjobb minőségből…
 	– Húha! – kiáltotta boldogan Eve. – Na és maga mit kér? 
 	– Hát, szükségem lenne egy új dohányzacskóra. 
 	– Ál om! Megegyeztünk. De sose fogja megkapni a dohányzacskóját. És most megmondom, mit kel tennie. 
 	Adja szépen körbe, mint tegnap este…
 	Elhal gatott, mert bejött két pincér, hogy leszedje a tányérokat. Amikor a következő fogásnak nekiláttak, Mr. 
 	Pointz így szólt:
 	– Ne feledje, ifjú hölgy, ha valódi lopásról lenne szó, rendőrt kel ene hívnom, és akkor megmotoznák. 
 	– Semmi kifogásom el ene. De fölösleges a rendőrséget belevonni ebbe. Lady Marroway vagy Mrs. Rustington tetőtől talpig átkutathat. 
 	– Akkor ezt megbeszéltük – mondta Mr. Pointz. – De mire készül? Csak nem valami osztályon felüli ékszertolvaj akar lenni? 
 	
 	– Miért ne… ha kifizetődik? 
 	– Ha a Hajnalcsil agot elcseni, az bizony kifizetődik. Még feldarabolva is többet érne harmincezer fontnál. 
 	– Jesszus! – mondta ámulva Eve. – Mennyi az dol árban? 
 	Lady Marroway felkiáltott. 
 	– Es maga egy ilyen követ hord a zsebében? – kérdezte szemrehányóan. – Harmincezer font! 
 	– Feketére festett szempil ái megrebbentek. 
 	Mrs. Rustington halkan így szólt: – Az nagyon sok pénz…
 	És persze a kő is igen vonzó… Gyönyörű. 
 	– Csak egy széndarab – mondta Evan Llewel yn. 
 	– Én úgy tudom, gyémántrablásoknál a legnagyobb problémát az orgazda jelenti – mondta Sir George. – Övé az oroszlánrész… vagy nem? 
 	– Gyerünk! – kiáltotta izgatottan Eve. – Rajta! Vegye elő azt a gyémántot, és mondja, amit tegnap este mondott! 
 	Mr. Leathern szólalt meg mély, búskomor hangján: –
 	Elnézést kérek a gyermekem miatt. Annyira bele tudja élni magát a…
 	– Hal gass, apus! – mondta Eve. – Gyerünk, Mr. Pointz…! 
 	Mr. Pointz mosolyogva belenyúlt az egyik belső zsebébe. 
 	Elővett valamit. Ott szikrázott a tenyerén a fényben. 
 	– Ez egy gyémánt…
 	Mr. Pointz mesterkélt hangon előadta mindazt, amire előző
 	esti beszédéből a Merrimaid fedélzetén emlékezett. 
 	– Kíváncsiak rá, hölgyeim és uraim? Kivételesen szép kő. 
 	Én csak Hajnalcsil agnak nevezem, ez a kabalám…
 	mindenhová magammal viszem. Megnézik? 
 	Átadta 
 	Lady 
 	Marrowaynek, 
 	aki 
 	elvette, 
 	felkiáltott
 	
 	gyönyörűségében, majd továbbadta Mr. Leathernnek, aki kényszeredetten így szólt: – Nem rossz… nem rossz – és továbbadta Llewel ynnek. 
 	Ebben a pil anatban beléptek a pincérek, ezért az eljárás megakadt. Amikor kimentek, Evan így szólt: – Igen szép kő
 	– és továbbadta Leo Steinnek, aki nem fűzött hozzá megjegyzést, hanem rögtön továbbadta Eve-nek. 
 	– Milyen szép! – kiáltotta affektálva Eve. 
 	– Jaj! – Ijedten felsikoltott, amint a kő kicsúszott a kezéből. 
 	– Leejtettem. 
 	Hátratolta a székét, és négykézláb kotorászott az asztal alatt. A jobbján ülő Sir George is lehajolt. A zűrzavarban levertek egy poharat. Stein, Llewel yn és Mrs. Rustington is segített a keresésben. Utolsóként Lady Marroway is csatlakozott hozzájuk. 
 	Egyedül Mr. Pointz nem csinált semmit. Csak ült a székén, és gunyoros arccal kortyolta a borát. 
 	– Jaj istenem! – mondta Eve ugyanazon az affektáló hangon. – Ez rettenetes! Hová gurulhatott? Sehol se találom. 
 	A keresgélők egymás után felál tak. 
 	– Hát ez tényleg eltűnt, Pointz – mondta Sir George mosolyogva. 
 	– Igazán ügyes – mondta bólogatva Mr. Pointz. – Magából jó színésznő lenne, Eve. Már csak az a kérdés, hogy eldugta valahová, vagy magánál van. 
 	– Motozzanak meg! – felelte drámai hangon Eve. 
 	Mr. Pointz a sarokban ál ó jókora paravánra pil antott. 
 	Biccentett feléje, majd Lady Marrowayre és Mrs. 
 	
 	Rustingtonra nézett. 
 	– Ha volnának kedvesek a hölgyek…
 	– A legnagyobb örömmel – mondta mosolyogva Lady Marroway. 
 	A két nő felál t. 
 	– Egyet se féljen, Mr. Pointz – mondta Lady Marroway. –
 	Alaposan át fogjuk kutatni. 
 	Mindhárman bevonultak a paraván mögé. 
 	Fül edt volt a szoba levegője. Evan Llewel yn kitárta az ablakot. Épp arra ment egy újságárus. Evan ledobott neki egy pénzdarabot, az árus pedig felhajított egy újságot. 
 	Llewel yn szétnyitotta. 
 	– A magyarországi helyzet nem valami biztató…
 	– Ez a helyi lap? – kérdezte Sir George. – Egy paci, amelyben érdekelve vagyok, ma futott Haldonban –
 	Szépfiú. 
 	– Leo – szólt Mr. Pointz. – Zárd be az ajtót. Nehogy azok a nyavalyás pincérek belépjenek, amíg ennek nincs vége. 
 	– Szépfiú három az egyhez nyert – mondta Evan. 
 	– Pocsék odds – felelte Sir George. 
 	– A regatta híreivel van tele – mondta Evan, a lapot böngészve. 
 	A három fiatal nő előjött a paraván mögül. 
 	– Nincs sehol – jelentette Janet Rustington. 
 	– Nekem elhiheti, nincs nála – mondta Lady Marroway. 
 	Mr. Pointz minden további nélkül el is hitte. A hölgy tónusa kétséget sem hagyott afelől, hogy a motozás alapos volt. 
 	– Figyelj már, Eve, csak nem nyelted le? – kérdezte aggódva Mr. Leathern. – Mert az nem lenne valami egészséges dolog. 
 	– Semmi ilyesmit nem láttam – mondta halkan Leo Stein. –
 	Pedig figyeltem az ifjú hölgyet. Semmit sem vett a szájába. 
 	– Nem is tudnék lenyelni egy olyan nagy, sokélű követ –
 	mondta Eve. Csípőre tett kézzel meredt Mr. Pointzra. – Na, hogy ál unk, uraságod? – kérdezte. 
 	– Maradjon ott, ahol van, és ne mozduljon – mondta a szóban forgó úriember. 
 	A férfiak mindent leszedtek az asztalról, és felfordították. 
 	Mr. Pointz mil iméterről mil iméterre végigvizsgálta. Azután a széket vette sorra, amelyen korábban Eve ült, majd a két mel ette levőt. 
 	A kutatás igazán aprólékos volt. Részt vett benne a többi négy férfi és a nők is. Eve Leathern mindeközben a falnál ál t, a paraván közelében, és élvezettel kacagott. 
 	Öt perccel később Mr. Pointz nyögve felemelkedett a térdéről, és bánatosan leveregette a nadrágját. Most már valamivel kevésbé festett úgy, mintha skatulyából húzták volna ki. 
 	– Eve – mondta. – Le a kalappal. Maga a legtehetségesebb gyémánttolvaj, akivel eddig találkoztam. 
 	Hogy mit csinált azzal a kővel, sejtelmem sincs. Mivel nincs magánál, valahol a szobában kel ene lennie. Feladom. 
 	– Megkapom a harisnyákat? – kérdezte Eve. 
 	– Természetesen, ifjú hölgy. 
 	– Eve, gyermekem, hová az ördögbe dugtad? – kérdezte kíváncsian Mrs. Rustington. 
 	Eve táncléptekkel előrejött. 
 	– Megmutatom. Aztán verhetik a fejüket a falba. 
 	
 	Odament a tálalóhoz, ahová az ebédlőasztalról rakták át a holmikat. Felvette kis fekete retiküljét. 
 	– Itt volt az orruk előtt. Az orruk… Diadalmas hangja hirtelen elhalt. 
 	– Jaj! – mondta. – Jaj…
 	– Mi a baj, szívem? – kérdezte az apja. 
 	– Eltűnt… eltűnt… – suttogta Eve. 
 	– Mi ez az egész? – kérdezte Mr. Pointz előrelépve. 
 	Eve dühösen feléje fordult. 
 	– Elmondom. A táskám csatjának a közepén volt egy nagy strassz. Tegnap este kiesett, és amikor maga azt a gyémántot 
 	körbeadta, 
 	észrevettem, 
 	hogy 
 	éppen
 	ugyanakkora a mérete. Így hát éj el kifundáltam, milyen ügyes tolvajlás lenne, ha a helyére beragasztanám a gyémántot egy kis gyurmával. Biztosan senki se venné észre. Hát ezt csináltam ma este. Először elejtettem, aztán a 
 	retikül el 
 	a 
 	kezemben 
 	keresgélni 
 	kezdtem, 
 	beleragasztottam a készenlétben tartott gyurmával a foglalatba, utána meg úgy tettem, mintha tovább keresgélnék. Arra gondoltam, hogy olyan lesz, mint Az ellopott levél… tudják… hogy ott hever mindenki orra előtt… és úgy néz ki, mint valami közönséges strassz. És be is vált… senki se vette észre. 
 	– Nem is tudom – mondta Mr. Stein. 
 	– Tessék? 
 	Mr. Pointz elvette a táskát, megnézte az üres foglalatot, amelyhez még hozzá volt ragadva néhány gyurmafoszlány, majd lassan azt mondta: – Lehet, hogy kiesett belőle. 
 	
 	Nézzük meg újra. 
 	Megismételték a kutatást, de ezúttal némán, feszengve. 
 	Ideges nyugtalanság lengte be a szobát. 
 	Végül sorra feladták. Csak ál tak, egymásra meredve. 
 	– Nincs a szobában – mondta Stein. 
 	– Márpedig a szobából nem ment ki senki – tette hozzá jelentőségteljesen Sir George. 
 	Csend lett. Eve egyszer csak sírva fakadt. Apja megveregette a vál át. 
 	– Jól van, jól van – mondta sután. Sir George Leo Stein felé fordult. 
 	– Mr. Stein – mondta –, az imént mormolt valamit. Amikor megkértem, hogy ismételje el, nem szólt semmit. De ami azt il eti, én hal ottam, mit mondott. Eve kisasszony épp ott tartott, hogy egyikünk se vette észre, hová dugta a gyémántot. És maga azt mormolta erre: „Nem is tudom.” 
 	Szembe kel néznünk a lehetőséggel, hogy valaki mégis észrevette… és ez a valaki itt van a szobában. Szerintem az egyetlen tisztességes eljárás, ha mindannyian hagyjuk megmotozni magunkat. A gyémánt nem kerülhetett ki a szobából. 
 	Amikor Sir George a régi vágású angol úr szerepét alakította, senki sem múlhatta felül. Hangja őszinte és méltatlankodó volt. 
 	– Módfelett kel emetlen ez az egész – mondta szerencsétlenül Mr. Pointz. 
 	– Az én hibám – zokogott Eve. – Nem akartam…
 	– Nyugalom, gyermekem – mondta jóságosan Mr. Stein. –
 	Magát senki se vádolja. 
 	
 	Mr. Leathern lassú, pedáns hangján így szólt:
 	– Nos, énszerintem Sir George javaslatát mindannyian csak helyeselhetjük. Én mindenesetre helyeslem. 
 	– Egyetértek – mondta Evan Llewel yn. 
 	Mrs. Rustington Lady Marrowayre pil antott, aki biccentett. 
 	Bementek a paraván mögé, és a zokogó Eve követte őket. 
 	Bekopogott egy pincér, de elküldték. Öt perccel később a nyolc ember hitetlenkedve meredt egymásra. 
 	A Hajnalcsil ag köddé vált…
 	
 II

 	Mr. Parker Pyne elgondolkodva nézte a vele szemben ülő fiatalember sötét bőrű, ideges arcát. 
 	– Hát persze – mondta. – Ön walesi, Mr. Llewel yn. 
 	– Miért fontos ez? 
 	Mr. Parker Pyne legyintett nagy, ápolt kezével. 
 	– Egyáltalán nem fontos. Csak, tudja, mindig érdekelt a különböző emberfajták érzelmi reakcióinak osztályozása. 
 	Ennyi az egész. Térjünk vissza a problémájára. 
 	– Nem is tudom, miért fordulok magához – mondta Evan Llewel yn. Keze remegett, sötét arca nyúzottnak látszott. 
 	Nem nézett Mr. Parker Pyne-ra, sőt mintha kényelmetlenül érintette volna az utóbbi vizsgálódó tekintete. – Nem is tudom, miért fordulok magához – ismételte el. 
 	– De hát ki az ördöghöz fordulhatnék? Az idegeimre megy, hogy semmit sem tehetek… Láttam a hirdetését, és eszembe jutott, hogy egyszer valaki beszélt nekem magáról, meg arról, hogy mindig eredményesen dolgozik…
 	így hát… eljöttem! Nyilván ostobaság volt. Egy ilyen helyzettel senki sem tudna zöldágra vergődni. 
 	– Szó sincs róla – mondta Mr. Parker Pyne. – Jól tette, hogy hozzám fordult. Én a boldogtalanság specialistája vagyok. Ez az ügy láthatóan sok fájdalmat okozott magának. Biztos, hogy pontosan vázolta a tényeket? 
 	– Nem hinném, hogy bármit is kihagytam volna. Pointz elővette és körbeadta a gyémántot… az a rettenetes amerikai kölyök ráragasztotta a nevetséges retiküljére, de amerikai kölyök ráragasztotta a nevetséges retiküljére, de amikor megvizsgáltuk a retikült, a gyémánt nem volt sehol. 
 	Nem találtuk meg senkinél… még az öreg Pointzot is megmotoztuk… ő maga ajánlotta fel… és esküszöm, hogy a szobában sem volt sehol. A szobát pedig senki sem hagyta el…
 	– Példának okáért pincérek sem? – kérdezte Mr. Parker Pyne. 
 	Llewel yn megrázta a fejét. 
 	– Kimentek, még mielőtt a lány bohóckodni kezdett volna a gyémánttal, utána meg Pointz bezáratta az ajtót, hogy ne jöhessenek vissza. Nem, egyikünk lelkén szárad a dolog. 
 	– Valóban úgy tűnik – mondta Mr. Parker Pyne elmélázva. 
 	– Az a nyavalyás esti lap! – fakadt ki Evan Llewel yn. –
 	Láttam, ahogy sorra felötlik mindannyiukban… hogy az lehetett az egyetlen módja…
 	– Mondja el még egyszer, pontosan hogy is történt. 
 	– Nagyon egyszerű. Kinyitottam az ablakot, füttyentettem az újságosnak, lehajítottam neki egy egypennyst, ő meg feldobta a lapot. Ez a lényeg, érti… csakis így tűnhetett el a gyémánt a szobából… hogy lehajítottam az utcán várakozó bűntársamnak. 
 	– Nem csak így tűnhetett el – mondta Mr. Parker Pyne. 
 	– Maga szerint hogyan másképp? 
 	– Ha maga nem hajította le, akkor kel lennie valami más lehetőségnek. 
 	– Ja, értem. Már azt hittem, rájött valami konkrétumra. 
 	Csak annyit mondhatok, hogy én nem hajítottam le. Nem várom el, hogy higgyen nekem… senkitől se várom el. 
 	
 	– Ó, én hiszek magának – mondta Mr. Parker Pyne. 
 	– Igen? Miért? 
 	– Maga nem bűnöző típus – felelte Mr. Parker Pyne. –
 	Legalábbis semmiképp sem az a fajta, aki ékszert lop. Egy s másnak az elkövetésére talán hajlamos lenne… de ebbe most ne menjünk bele. Mindenesetre véleményem szerint nem maga csórta el a Hajnalcsil agot. 
 	– Mindenki más szerint viszont igen – mondta keserűen Llewel yn. 
 	– Értem – mondta Mr. Parker Pyne. 
 	– Már akkor is furcsálkodva méregettek. Marroway fölvette a lapot, és épp csak kipil antott az ablakon. Mondani nem mondott semmit. De Pointz rögtön értett belőle! Láttam, hogy mire gondolnak. Persze nyíltan senki se vádolt meg, ez a legpokolibb az egészben. 
 	Mr. Parker Pyne együttérzőn bólogatott. 
 	– Igen, ez a legrosszabb. 
 	– Pontosan. A gyanakvás. Már járt is nálam egy alak, aki kérdéseket tett fel… rutinkérdések, ahogy mondta. Az az újfajta, kikent-kifent rendőrtípus. Nagyon tapintatos… még csak nem is célzott semmire. Csupán az keltette fel az érdeklődését, hogy nemrég még le voltam égve, most pedig szórom a pénzt. 
 	– És ez igaz? 
 	– Igen… bejött egy-két lóversenytippem. Sajnos nem irodáknál fogadtam, hanem a pályán, tehát nincs rá bizonyíték, honnan származik a pénzem. Cáfolni sem tudják, persze… de hát éppen ilyen egyszerű hazugságot találna ki valaki, ha el akarná titkolni a pénze eredetét. 
 	
 	– Egyetértek. De ennél komolyabb bizonyítékokra lesz szükségük. 
 	– Ó, nem attól félek én, hogy letartóztatnak, és a nyakamba varrják ezt a lopást. Úgy tulajdonképpen még könnyebb is lenne… legalább tudnám, hányadán ál ok. Az a legszörnyűbb az egészben, hogy mindannyian azt hiszik, én tulajdonítottam el. 
 	– Különösen egyvalaki? 
 	– Ezt hogy érti? 
 	– Csak egy futó gondolat… semmi egyéb… – Mr. Parker Pyne ismét legyintett kel emes külsejű kezével. – De azért van valaki, aki különösen fontos, nem? Mondjuk, Mrs. 
 	Rustington? 
 	Llewel yn sötét arca elvörösödött. 
 	– Miért pont ő? 
 	– De kedves uram… nyilvánvalóan van valaki, akinek a véleménye fontos önnek… minden bizonnyal egy hölgy. 
 	Milyen hölgyek voltak a társaságban? Egy amerikai kamasz? Lady Marroway? Lady Marroway szemében ön egyenesen megdicsőülne, ha egy ilyen akciót sikerrel végbevinne. Tudok egy s mást a hölgyről. Nem maradt hátra más, mint Mrs. Rustington. 
 	Llewel yn kényszeredetten válaszolt:
 	– Nagyon… nagyon kel emetlen dolgokon ment keresztül. A férje egy aljas gazember volt. Azóta nem bízik senkiben. 
 	Ha… ha azt hiszi, hogy…
 	Nem tudta folytatni. 
 	– Értem – mondta Mr. Parker Pyne. – A dolog tehát igen fontos. Mielőbb tisztázni kel . 
 	
 	Evan kurtán felnevetett. 
 	– Könnyű mondani. 
 	– Megtenni sem nehéz – felelte Mr. Parker Pyne. 
 	– Gondolja? 
 	– Ó, igen – a probléma teljesen nyilvánvaló. Rengeteg lehetőséget ki lehet zárni. A válasz alighanem roppant egyszerű. Tulajdonképpen már sejtem is…
 	Llewel yn hitetlenkedve meredt rá. Mr. Parker Pyne maga elé húzott egy jegyzettömböt, és elővette a tol át. 
 	– Kérem, írja le röviden a társaság tagjait. 
 	– De hisz már megtettem, nem? 
 	– Úgy értem, külalakra – hajszín és így tovább. 
 	– De hát mi köze ennek az egészhez, Mr. Parker Pyne? 
 	– Nagyon is sok köze lehet hozzá, fiatalember. 
 	Osztályozás, érti. 
 	Evan kétkedve lefestette a vitorlázótársaság tagjainak külsejét. 
 	Mr. Parker Pyne készített néhány jegyzetet, majd odébb tolta az írótömböt, és így szólt:
 	– Kitűnő. Jut eszembe, ugye azt mondta, összetört egy borospohár? 
 	Evan újból elcsodálkozott. 
 	– Igen, leverték az asztalról, aztán valaki rálépett. 
 	– Ronda dolgok ezek az üvegszilánkok – mondta Mr. 
 	Parker Pyne. – Kinek a pohara volt? 
 	– Azt hiszem, a lányé, Eve-é. 
 	– Á! És ki ült mel ette azon az oldalon? 
 	– Sir George Marroway. 
 	– Nem látta véletlenül, melyikük verte le az asztalról? 
 	
 	– Sajnos nem. Fontos ez? 
 	– Nem igazán. Voltaképpen fölösleges kérdés volt. Nos –
 	ál t fel –, minden jót, Mr. Llewel yn. Volna szíves három nap múlva újból felkeresni? Azt hiszem, addigra felgöngyölítjük ezt a kis ügyecskét. 
 	– Tréfál velem, Mr. Parker Pyne? 
 	– Szakmai kérdésekben sohasem tréfálok, kedves uram. 
 	Bizalmatlanságot keltenék vele az ügyfelekben. Mit szólna mondjuk péntek fél tizenkettőhöz? Pompás. 
 	
 III

 	Pénteken déltájban Evan igencsak feldúltan lépett be ismét Mr. Parker Pyne irodájába. A remény és a kétség vívott csatát a szívében. 
 	Mr. Parker Pyne sugárzó mosol yal kelt fel üdvözlésére. 
 	– Jó napot, Mr. Llewel yn. Foglaljon helyet. Parancsol cigarettát? 
 	Llewel yn elhessegette a felkínált dobozt. 
 	– Nos? – kérdezte. 
 	– Nos – felelte Mr. Parker Pyne –, a rendőrség tegnap este már le is fülelte a bűnbandát. 
 	– Bűnbandát? Miféle bűnbandát? 
 	– Az Amalfi-bandát. Rögtön rájuk tippeltem, amikor előadta a történetét. Felismertem a módszerüket, s miután a vendégeket lefestette, már semmi kétség nem maradt bennem. 
 	– Mi ez az Amalfi-banda? 
 	– Apa, fia és menye… mármint ha Pietro és Maria tényleg házasok, amiben egyesek kételkednek. 
 	– Nem értem. 
 	– Pedig egyszerű. A nevük olasz, és bizonyára olasz eredetűek is, de az öreg Amalfi már Amerikában született. 
 	A módszerei általában ugyanazok. Valódi üzletembert alakít, 
 	bemutatkozik 
 	jelentős 
 	európai
 	gyémántkereskedőknek, aztán beveti a kis trükkjét. Ebben az esetben kifejezetten a Hajnalcsil agra utazott. Pointz bogara közismert a szakmában. A lánya szerepét Maria bogara közismert a szakmában. A lánya szerepét Maria Amalfi játszotta (elképesztő teremtés, legalább huszonhét éves, és majdnem mindig tizenhatnak tünteti fel magát). 
 	– Eve!? – képedt el Llewel yn. 
 	– Pontosan. A banda harmadik tagja pedig elhelyezkedett a György királyban mint kisegítő pincér – ne feledje, a nyári szezonban mindig jól jön a plusz munkaerő. Vagy esetleg lefizetett egy alkalmazottat, hogy ne menjen be dolgozni. 
 	Tehát a helyszín előkészítve. Eve fogadást ajánl az öreg Pointznak, s az bele is megy. Körbeadja a gyémántot, mint előző este. Belépnek a pincérek, és Leathern magánál tartja a követ, míg ki nem mennek. És amikor kimennek, megy a gyémánt is, rágógumival a tányér aljához ragasztva, amit Pietro leszedett. Milyen egyszerű! 
 	– De én később is láttam a gyémántot! 
 	– Nem, nem, maga csak egy utánzatot látott, egy másolatot, ami felületes pil antásra eredetinek tűnt. Maga mondta, hogy Stein jóformán meg se nézte. Eve leejti, leveri a poharat is, aztán rálép mindegyikre. A gyémántnak csodával határos módon nyoma vész! Eve és Leathern készséggel ál a motozók rendelkezésére. 
 	– Nahát… én… – Evan döbbenten rázta a fejét. – Azt mondta, a leírásomból ráismert a bandára. Máskor is bevetették már ezt a trükköt? 
 	– Nem egészen ugyanezt… de rájuk val ott. S a figyelmem természetesen a gyermeklányra, Eve-re terelődött. 
 	– Miért? Én egyáltalán nem gyanakodtam rá… és más sem. Olyan… olyan gyerekesnek látszott. 
 	– Éppen ez a zseniális Maria Amalfiban. Gyerekesebb, mint bármelyik gyerek! Na és a gyurma! A fogadás mint bármelyik gyerek! Na és a gyurma! A fogadás spontán vetődött fel… a kis hölgynek mégis volt kéznél egy kis gyurmája. 
 	Már ez is előre megfontolt szándékra val ott. Ahogy mondom, én rögtön rá kezdtem gyanakodni. 
 	Llewel yn felál t. 
 	– Nos, Mr. Parker Pyne, rendkívül hálás vagyok önnek. 
 	– Osztályozás – mormolta Mr. Parker Pyne. – Mindig is érdekelt a bűnözőtípusok osztályozása. 
 	– Természetesen elküldi majd a… számlát…
 	– A tiszteletdíjam igen csekély lesz – mondta Mr. Parker Pyne. – Nem fogja jelentékenyen megcsapolni a…
 	lóversenykeresményét. De a maga helyében, fiatalember, én békén hagynám a pacikat. Szerfelett megbízhatatlan ál atok. 
 	– Valószínűleg igaza van – mondta Evan. Kezet rázott Mr. 
 	Parker Pyne-nal, és öles léptekkel kisietett az irodából. 
 	Intett egy taxinak, és Janet Rustmgton lakásához vitette magát. 
 	Úgy érezte, övé az egész világ. 
 	
 	A SZERELMI NYOMOZÓK
 I

 	A kis Mr. Satterthwaite elgondolkodva nézte vele szemben ülő vendéglátóját. Furcsa barátság volt az övék. 
 	Az ezredes egyszerű vidéki úr volt, akinek egyetlen szenvedélye van, a sport. Azt a néhány hetet, amit évente Londonban 
 	kel ett 
 	töltenie, 
 	végigszenvedte. 
 	Mr. 
 	Satterthwaite viszont ízig-vérig városi volt. Szaktekintélynek számított a francia konyha, a női ruházkodás és a társasági botrányok terén. Szenvedélyesen búvárolta az emberi természetet, és elsőrangú megfigyelője volt az emberi életnek. 
 	Benne és Melrose ezredesben ilyenformán aligha lehetett közös vonás, hiszen az ezredest hidegen hagyták embertársai ügyes-bajos dolgai, az érzelmektől pedig egyenesen irtózott. Azért voltak barátok, mert már apáik is barátok voltak. Azonkívül többnyire közösek voltak az ismerőseik, és mindketten maradi nézeteket val ottak az újgazdagokról. 
 	Fél nyolcra járt az idő. A két férfi az ezredes lakályos dolgozószobájában üldögélt, és Melrose éppen a múlt téli falkavadászatról mesélt nagy szakmai élvezettel. Mr. 
 	Satterthwaite, aki csak annyit tudott a lovakról, amennyi a szertartásos vasárnap reggeli istál ószemlékből nyerhető –
 	ódivatú vidéki kúriákban máig szokás az ilyesmi –, lankadatlan udvariassággal hal gatta. 
 	
 	lankadatlan udvariassággal hal gatta. 
 	Melrose-t a telefon éles hangú csörgése szakította félbe. Odament az asztalhoz, és felvette a kagylót. 
 	– Hal ó… igen, itt Melrose ezredes. Micsoda? – Egész modora megváltozott, merev lett és hivatalos. Most a köztisztviselő beszélt, nem a sportember. 
 	Néhány másodpercig hal gatott, majd így szólt: – Rendben van, Curtis. Máris indulok. – Letette a kagylót, és vendége felé fordult. – Sir James Dwightont holtan találták a könyvtárszobájában… meggyilkolták. 
 	– Micsoda? 
 	Mr. Satterthwaite meg volt döbbenve – ugyanakkor felvil anyozódott. 
 	– Azonnal át kel mennem Alderwaybe. Velem tart? 
 	Mr. Satterthwaite-nek ekkor jutott csak eszébe, hogy Melrose ezredes a grófság rendőrfőkapitánya. 
 	– Ha nem leszek útban…
 	– Szó sincs róla. Curtis felügyelő telefonált. Derék, becsületes ember, de esze semmi. Örülnék, ha átjönne, Satterthwaite. Az a gyanúm, hogy ez ronda ügy lesz. 
 	– Elkapták a tettest? 
 	– Nem – vágta rá Melrose. 
 	Mr. Satterthwaite gyakorlott füle árnyalatnyi tartózkodást érzett ki a kurta tagadószóból. Átgondolta magában, mit is tud Dwightonékról…
 	Nagyképű, nyers modorú ember volt a néhai Sir James. 
 	Olyan, aki könnyen szerez el enséget. Hatvan felé járhatott, haja őszült, arca pirospozsgás. Fukarsága közismert. 
 	Képzeletben 
 	áttért 
 	Lady 
 	Dwightonra. 
 	Fiatal, 
 	gesztenyevörös hajú, karcsú teremtés jelent meg előtte. 
 	
 	gesztenyevörös hajú, karcsú teremtés jelent meg előtte. 
 	Különféle pletykák, célozgatások, híresztelések. Tehát erről volna szó… ezért lett ilyen rossz kedvű Melrose. Gyorsan megfegyelmezte magát – nem akarta, hogy a fantáziája elragadja. 
 	Öt perccel később Mr. Satterthwaite helyet foglalt házigazdája mel ett a kis kétülésesben, és belehajtottak az éjszakába. 
 	Az ezredes szófukar ember volt. Már vagy másfél mérföldet megtettek, amikor váratlanul megszólalt: – Gondolom, ismeri őket. 
 	– Dwightonékat? Hal ottam róluk, természetesen. – Ugyan kiről ne hal ott volna Mr. Satterthwaite? – A férfival egyszer találkoztam, a feleségével többször is. 
 	– Szép nő – mondta Melrose. 
 	– Gyönyörű! – jelentette ki Mr. Satterthwaite. 
 	– Úgy gondolja? 
 	– Igazi reneszánsz típus – melegedett bele Mr. 
 	Satterthwaite. – Fel épett azokon a színielőadásokon…
 	tudja, az a jótékonysági rendezvénysorozat, múlt tavasszal. 
 	Egészen elbűvölt. Nincs benne semmi modern… színtiszta maradvány. 
 	Könnyen 
 	oda 
 	lehetne 
 	képzelni 
 	a
 	dózsepalotába, mondjuk, Lucrezia Borgiaként. 
 	Az autó hirtelen megfarolt, és Mr. Satterthwaite elharapta a szavát. Miféle fatális véletlen okozhatta, hogy éppen Lucrezia Borgia jött a nyelvére? Pont a jelen körülmények között…
 	– Ugye nem méreg végzett Dwightonnal? – kérdezte. 
 	Melrose kíváncsi oldalpil antást vetett rá. – Miért kérdezi? 
 	– Ó… nem is tudom. – Mr. Satterthwaite zavarba esett. –
 	
 	– Ó… nem is tudom. – Mr. Satterthwaite zavarba esett. –
 	Csak úgy… eszembe jutott. 
 	– Mert nem – mondta borúsan Melrose. – Ha éppen tudni akarja, fejbe csapták. 
 	– Egy tompa tárggyal – mormolta bölcsen bólogatva Mr. 
 	Satterthwaite. 
 	– Ne beszéljen úgy, mint valami istenverte detektívtörténet hőse, Satterthwaite. Egy bronzszoborral vágták kupán. 
 	– Ó! – mondta Satterthwaite, és hal gatásba burkolózott. 
 	– Ismer egy Paul Delangua nevű pasast? – kérdezte egykét perc múlva Melrose. 
 	– Igen. Jóképű fickó. 
 	– A nők biztosan annak tartják – morogta az ezredes. 
 	– Nem kedveli? 
 	– Nem. 
 	– Pedig azt hittem volna. Kitűnő lovas. 
 	– Úgy lovagol, mint egy cirkuszi mutatványos. Külföldi pojáca módjára. 
 	Mr. Satterthwaite elfojtott egy mosolyt. Szegény öreg Melrose annyira angol. Mr. Satterthwaite büszke volt kozmopolita gondolkodására, és nem szerette az inzuláris brit életfelfogást. 
 	– Errefelé járt? – kérdezte. 
 	– Alderwayben vendégeskedett, Dwightonék-nál. Úgy hírlik, Sir James egy héttel ezelőtt kirúgta. 
 	– Miért? 
 	– Gondolom, rajtakapta, amint a feleségének teszi a szépet. Az istenfáját…! 
 	A kocsi vadul megfarolt, majd éktelen csattanás hal atszott. 
 	– Ez a legveszélyesebb útkereszteződés egész Angliában
 	
 	– mondta Melrose. – De a pasasnak dudálnia kel ett volna. 
 	Mi vagyunk a főúton. Alighanem őbenne esett nagyobb kár. 
 	Kiugrott az autóból. Egy alak szál t ki a másik kocsiból, és csatlakozott hozzá. Beszédtöredékek értek Satterthwaite fülébe. 
 	– Az egész az én hibám – mondta az idegen. – Nem nagyon ismerem a környéket, és semmilyen jelzőtábla nem mutatja, hogy főúthoz közeledik az ember. 
 	Az ezredes megszelídülve válaszolt valamit, majd mindketten az idegen kocsija fölé hajoltak, amelyet máris vizsgálgatott annak sofőrje. Beszélgetésük erősen műszaki jel eget öltött. 
 	– Félórába is beletelik, attól tartok – mondta az idegen. –
 	De nem akarom feltartani önt. Örülök, hogy a kocsijának alig esett baja. 
 	– Ami azt il eti… – kezdte az ezredes, de hirtelen félbeszakították. 
 	Mr. Satterthwaite lázas izgatottsággal, fürgén, mint valami madár, kiugrott az autóból, és hevesen megragadta az idegen kezét. 
 	– Hát tényleg maga az! Felismerni véltem a hangját –
 	hadarta. – Micsoda rendkívüli véletlen! Micsoda rendkívüli véletlen! 
 	– Hogy? – kérdezte Melrose ezredes. 
 	– Mr. Harley Quin. Melrose, biztosan meséltem már magának Mr. Quinről! 
 	Melrose ezredes szemlátomást nem emlékezett ilyen esetre, de előzékenyen eljátszotta az ilyenkor szokásos szerepet, Mr. Satterthwaite pedig boldogan csacsogott tovább. – Nem találkoztunk már… mióta is…? 
 	– Az óta az este óta, a Csörgősipkás Bohócban – felelte halkan a másik. 
 	– Csörgősipkás Bohóc? – kérdezte az ezredes. 
 	– Egy fogadó – magyarázta Mr. Satterthwaite. 
 	– Fura neve van. 
 	– Inkább ómódi – mondta Mr. Quin. – Ne feledjük, régen gyakoribb volt Angliában a csörgősipkás bohóc, mint manapság. 
 	– Bizonyára – mondta tétován Melrose. Pislogni kezdett. 
 	Valami különös fényjáték folytán
 	– az egyik kocsi reflektorának és a másik piros féklámpájának a megvilágításában – úgy tűnt neki, mintha Mr. Quin maga is tarkabarka bohócjelmezt viselne. 
 	– Nem hagyhatjuk itt csak így az út közepén – folytatta közben Mr. Satterthwaite. – Tartson velünk. Hármunknak is jut bőven hely, nem igaz, Melrose? 
 	– Ó, hogyne. – Kissé kétkedő volt az ezredes hangja. –
 	Csak éppen – jegyezte meg – dolgunk van ugyebár, hm, Satterthwaite? 
 	Mr. Satterthwaite valósággal sóbálvánnyá vált. Gondolatok pattogtak ide-oda a fejében. Szinte reszketett az izgatottságtól. 
 	– Hát persze! – kiáltotta. – Tudhattam volna. Magával kapcsolatban nincsenek véletlenek, ugye, Mr. Quin? Nem egyszerű baleset volt ez. 
 	Melrose ezredes döbbenten meredt barátjára. Mr. 
 	Satterthwaite karon ragadta. 
 	– Emlékszik, meséltem magának a barátunkról, Derek Capelről. Hogy miért lett öngyilkos, amire senki se jött rá. 
 	Mr. Quin oldotta meg az ügyet… és azóta voltak más esetek is. Rámutat dolgokra, amik szinte kibökik az ember szemét, mégse veszi észre őket. Fantasztikus koponya. 
 	– De kedves Satterthwaite, zavarba hoz – mondta mosolyogva Mr. Quin. – Én úgy emlékszem, azokat a dolgokat egytől egyig maga fedezte fel, nem én. 
 	– Igen, de csakis azért, mert maga is ott volt – jelentette ki teljes meggyőződéssel Mr. Satterthwaite. 
 	– Hát akkor – mondta Melrose ezredes, és idegesen megköszörülte a torkát –, ne is vesztegessük az időt. 
 	Induljunk. 
 	Beült a vezetőülésre. Nem örült neki, hogy Mr. Satterthwaite lelkesedése a nyakába sózta ezt az idegent, de komoly kifogást nem emelhetett el ene, és különben is szeretett volna minél hamarabb Alderwaybe érni. 
 	Mr. Satterthwaite előretessékelte Mr. Quint, és ő foglalta el a külső ülést. A kocsi tágas volt, jutott hely bőven mindhármuknak. 
 	– Tehát önt érdeklik a bűntények, Mr. Quin? – kérdezte az ezredes erőltetett szívélyességgel. 
 	– Voltaképpen nem a bűntények érdekelnek. 
 	– Hát akkor micsoda? 
 	Mr. 
 	Quin 
 	elmosolyodott. 
 	– 
 	Kérdezzük 
 	meg 
 	Mr. 
 	Satterthwaite-et. Ő olyan jó megfigyelő. 
 	– Azt hiszem – mondta Satterthwaite lassan –, lehet, hogy tévedek, de azt hiszem… hogy Mr. Quint a… a szerelmesek érdeklik. 
 	Belepirult az utolsó előtti szóba, hiszen nincs angol, aki ezt kényszeredettség 
 	nélkül 
 	ki 
 	tudná 
 	mondani. 
 	Mr. 
 	Satterthwaite is szinte bocsánatkérően, mintegy idézőjelbe téve bökte ki. 
 	– A kutyafáját! – vakkantotta az ezredes, és hal gatásba süppedt. 
 	Magában arra gondolt, hogy fura egy szerzet Satterthwaite barátja. Oldalvást rápil antott. Nem látott benne semmi kivetnivalót – egészen normális fiatalember. Kissé sötét bőrű ugyan, de nem tűnik külföldinek. 
 	– És most – mondta fontoskodva Satterthwaite – hadd meséljek magának erről az esetről. 
 	Vagy tíz percen át beszélt. Miközben ott ücsörgött a sötétben, száguldva az éjszakában, a hatalom mámorító érzése fogta el. Mit számít, hogy ő csak külső megfigyelője az életnek? Szót szóba tud ölteni, mintába tudja rendezni őket – különös, reneszánsz mintába, amely a fehér karú és vörös hajú Laura Dwighton szépségéből meg a nők kedvencének, 
 	Paul 
 	Delanguának 
 	homályos, 
 	sötét
 	figurájából ál össze. 
 	És mindennek a háttere Alderway – Alderway, amely ott ál már VI . Henrik óta, sőt egyesek szerint még régebben. A nagyon angol Alderway, a nyírott tiszafa sövényével, csurgós 
 	csűrével, 
 	halastavával, 
 	amelyben 
 	régen
 	szerzetesek nevelték a péntekre való pontyot. 
 	Pár ügyes ecsetvonással felfestette Sir Jamest is, a régi De Wittonok egyenes ági leszármazottját, akik valaha pénzt csikartak ki a földből, és kincsesládáikba zárták, hogy ha mások ínséges napokat látnak is, Alderway urai sohase váljanak nincstelenné. 
 	
 	Végül elhal gatott. Biztos volt benne, hogy hal gatósága odaadóan figyelt mondókájára. Várta a magasztalást, ami kijárt neki. Nem is csalódott. 
 	– Maga valóságos művész, Mr. Satterthwaite. 
 	– Én… én… igyekszem – mondta alázatosan a kis ember. 
 	Már pár perce befordultak a kapun, s most megál tak a főbejáratnál. Egy rendőr sietett le hozzájuk a lépcsőn. 
 	– Jó estét, uram. Curtis felügyelő úr a könyvtárszobában várja. 
 	– Rendben. 
 	Melrose felszaladt a lépcsőn, a másik kettő követte. 
 	Miközben a tágas előcsarnokon átvágtak, egy idős komornyik kukucskált ki aggodalmasan egy ajtónyílásból. 
 	Melrose biccentett feléje. 
 	– Jó estét, Miles. Szomorú ügy. 
 	– Bizony az – mondta reszketeg hangon a komornyik. –
 	Alig tudom elhinni, uram. Hogy valaki megölje az én gazdámat…
 	– Igen, igen – vágott közbe Melrose. – Mindjárt beszélek magával. 
 	Belépett a könyvtárszobába. Magas, katonás tartású felügyelő üdvözölte. 
 	– Ronda eset, uram. Nem nyúltam semmihez. A fegyveren nincsenek uj lenyomatok. Akárki is tette, ismeri a dörgést. 
 	Mr. Satterthwaite szemügyre vette a nagy íróasztalra borult alakot, majd el is kapta róla a tekintetét. A férfit hátulról ütötték le, betört a koponyája. Nem volt valami szép látvány. 
 	A fegyver a padlón hevert: két láb magas bronzfigura, az alja foltos, nedves. Mr. Satterthwaite kíváncsian hajolt föléje. 
 	– Vénusz – mondta halkan. – Tehát Vénusz lett a veszte. 
 	Eltűnődött a költői gondolaton. 
 	– Az ablakok – jelentette a felügyelő – egytől egyig be voltak csukva, és belülről bezárva. 
 	Jelentőségteljesen elhal gatott. 
 	– Vagyis belső munka – mondta kel etlenül a főkapitány. –
 	Hát… majd kiderül. 
 	A meggyilkolt férfi golföltözéket viselt, a nagy bőrkanapén ott hevert az ütőkkel tele golfzsák. 
 	– Nem sokkal előbb jött be a pályáról – magyarázta a felügyelő, követve a főkapitány pil antását. – Öt óra tizenötkor. A teát itt szolgálta fel a komornyik. Később csengetett az inasáért, hogy hozza le a puha papucsát. 
 	Amennyire meg tudjuk ál apítani, az inas látta élve utoljára. 
 	Melrose bólintott, és ismét az íróasztalnak szentelte figyelmét. 
 	Sok dísztárgy felborult és összetört rajta. Köztük egy jókora, sötét zománcos óra, amely az oldalán hevert az asztal közepén. 
 	A felügyelő megköszörülte a torkát. 
 	– Ez egy szerencsésnek nevezhető mozzanat, uram –
 	mondta. – Mint láthatja, megál t. Fél hétkor. Ebből megál apíthatjuk a gyilkosság időpontját. Ez igazán jól jött. 
 	Az ezredes az órát bámulta. 
 	– Ahogy mondja – jegyezte meg. – Nagyon jól jött. –
 	Hal gatott egy sort, majd hozzátette:
 	– Túlságosan is jól! Nem tetszik ez nekem, felügyelő úr. 
 	A másik két férfira nézett. Esdeklő tekintete Mr. Quin-t kereste. 
 	– Az ördögbe is – mondta. – Túlságosan klappol. Értik. 
 	Nem így szoktak történni a dolgok. 
 	– Arra céloz – mormolta Mr. Quin –, hogy az órák nem így szoktak felborulni? 
 	Melrose egy pil anatig rámeredt, majd ismét az órára nézett, amely a méltóságuktól megfosztott tárgyak szívfacsaró, ártatlan látványát nyújtotta. Melrose ezredes nagy vigyázva a lábaira ál ította. Erőteljesen az asztalra csapott. Az óra megbil ent, de nem dőlt el. Melrose megismételte az eljárást, és az óra nagyon lassan, mintegy vonakodva a hátára esett. 
 	– Mikor fedezték fel a bűntényt? – kérdezte Melrose élesen. 
 	– Hét körül, uram. 
 	– Ki fedezte fel? 
 	– A komornyik. 
 	– Hívassa ide – mondta a főkapitány. – Beszélni akarok vele. Mel esleg hol van Lady Dwighton? 
 	– Lefeküdt, uram. A szobalány szerint gyengélkedik, senkit sem fogad. 
 	Melrose bólintott, Curtis pedig elment felkutatni a komornyikot. Mr. Quin tűnődve nézte a kandal ót. Mr. 
 	Satterthwaite követte a példáját. Egy-két percig pislogva bámulta a parázsló hasábokat, aztán valami fényesre lett figyelmes a rácson. Lehajolt, és felvette az ívelt kis üvegszilánkot. 
 	– Hívatott, uram? 
 	A komornyik reszketeg, bizonytalan hangja volt. Mr. 
 	
 	Satterthwaite 
 	a 
 	mel ényzsebébe 
 	csúsztatta 
 	az
 	üvegdarabkát, és megfordult. 
 	Az öreg az ajtóban várakozott. 
 	– Üljön csak le – mondta szívélyesen a főkapitány. – Hiszen maga reszket. Gondolom, nagy megrázkódtatás ez magának. 
 	– Bizony az, uram. 
 	– Jól van, nem tartom fel sokáig. A gazdája öt után jött be, ha jól tudom. 
 	– Igen, uram. Ide kérette a teáját. Azután, amikor visszajöttem a tálcáért, szólt, hogy küldjem be Jenningset…
 	ő az inas, uram. 
 	– Ez mikor volt? 
 	– Úgy hat után tíz perccel, uram. 
 	– Értem… és? 
 	– Üzentem Jenningsért, uram. Legközelebb már csak hétkor jöttem be ide, amikor be akartam csukni az ablakokat, és behúzni a függönyöket. Akkor pil antottam meg…
 	Melrose félbeszakította. – Igen, igen, ebbe most nem kel belemennünk. Nem nyúlt a holttesthez, nem mozdított el semmit, ugyebár? 
 	– Jaj, dehogy, uram! Éppen csak a telefonig merészkedtem el, hogy felhívjam a rendőrséget. 
 	– Azután? 
 	– Szóltam Jane-nek – őladysége szobalánya, uram –, hogy közölje a hírt őladységével. 
 	– Maga egész este nem látta az úrnőjét? Melrose mintegy félvál ról vetette oda ezt a kérdést, de Mr. Satterthwaite éles hal ása nyugtalanságot érzett ki a szavaiból. 
 	– Nem beszéltem vele, uram. Őladysége a lakrészében tartózkodik a tragédia óta. 
 	– De előtte látta? 
 	Csattant a kérdés, és a szobában mindenki észrevette, hogy a komornyik csak némi tanácstalankodás után válaszolt rá. 
 	– Éppen… éppen csak megpil antottam, uram, amint jött le a lépcsőn. 
 	– Bejött ide? 
 	Mr. Satterthwaite még a lélegzetét is visszafojtotta. 
 	– Ööö… azt hiszem, igen, uram. 
 	– Mikor volt ez? 
 	Néma csend telepedett a szobára. Vajon tudja az öreg, gondolta Mr. Satterthwaite, hogy mi minden függ a válaszától? 
 	– Fél hét körül lehetett, uram. 
 	Melrose ezredes nagy lélegzetet vett. – Rendben van, köszönöm. Küldje be Jenningset, az inast, legyen szíves. 
 	Jennings tüstént meg is jelent. Sovány képű, macskaléptű
 	ember volt. Valami alamusziság, valami titokzatosság légköre vette körül. 
 	Ez az ember, gondolta Mr. Satterthwaite, minden lelkifurdalás nélkül meggyilkolná a gazdáját, ha biztosra vehetné, hogy nem leplezik le. 
 	Mohón hal gatta, miket válaszol az inas Melrose ezredes kérdéseire. De a történet, amit előadott, egészen elfogadhatónak tűnt. Lehozta gazdájának a puha bőrpapucsot, és kivitte a cipőjét. 
 	
 	– Azután mit csinált, Jennings? 
 	– Visszamentem a cselédek szobájába, uram. 
 	– Mikor hagyta magára a gazdáját? 
 	– Úgy negyed hét után nem sokkal, uram. 
 	– Fél hétkor hol tartózkodott, Jennings? 
 	– A cselédek szobájában, uram. 
 	Melrose ezredes egy biccentéssel elbocsátotta. Kérdő
 	pil antást vetett Curtisre. 
 	– Stimmel, uram, el enőriztem. A cselédek szobájában volt körülbelül hat húsztól egészen hétig. 
 	– Tehát alibije van – mondta kissé sajnálkozva a főkapitány. – És különben se lehet semmi indítéka. 
 	Egymásra néztek. 
 	Kopogást hal ottak az ajtó felől. 
 	– Tessék! – szólt ki az ezredes. Ijedt arcú szobalány jelent meg. 
 	– Bocsánatot kérek, őladysége hírét vette, hogy Melrose ezredes úr itt van, és beszélni szeretne vele. 
 	– Természetesen – felelte Melrose. – Máris megyek. 
 	Mutassa az utat, legyen szíves. 
 	Ám ekkor egy kéz félretolta a lányt. Egészen másfajta alak tűnt fel az ajtónyílásban. Laura Dwighton úgy festett, mint valami túlvilági vendég. 
 	Testhez 
 	simuló, 
 	középkorias 
 	szabású, 
 	tompakék
 	brokátköntöst viselt. Gesztenyevörös haja középen el volt választva, és kétoldalt a füle mögé volt simítva. Tudván, hogy természettől elegáns jelenség, Lady Dwighton sohasem járt fodrászhoz. Egyszerű kontyba tűzte a haját a tarkóján. Karja csupasz volt. 
 	
 	Egyiket kinyújtotta, hogy megtámaszkodjék az ajtófélfában, másik az oldala mel ett lógott, keze egy könyvet markolt. 
 	Olyan, gondolta Mr. Satterthwaite, mint valami madonna egy korai itáliai vásznon. 
 	Az asszony imbolyogva ál t az ajtóban. Melrose ezredes odaugrott hozzá. 
 	– Azért jöttem, hogy elmondjam… hogy elmondjam…
 	Halk, meleg hangja volt. Mr. Satterthwaite-et úgy elbűvölték a jelenet drámai lehetőségei, hogy a valóságról egészen elfeledkezett. 
 	– Kérem, Lady Dwighton… – Melrose átkarolta az asszony vál át, hogy megtámogassa. 
 	Átvezette az előcsarnokon egy kis várószobába, amelynek falait kopott selyemdrapéna borította. Quin és Satterthwaite követte őket. Az asszony leroskadt az alacsony kanapéra, feje egy rozsdabarna párnára hanyatlott, szemét lehunyta. 
 	A három férfi csak nézte. Az asszony hirtelen kinyitotta a szemét, és felült. Nagyon halkan így szólt:
 	– Én öltem meg. Azért jöttem le, hogy ezt megmondjam. 
 	Én öltem meg. 
 	Pil anatnyi kínos csönd támadt. Mr. Satterthwaite-nek a szívverése is kihagyott. 
 	– Lady Dwighton – mondta Melrose. – Önt nagy megrázkódtatás érte… nincs magánál. Nem hinném, hogy tudja, mit beszél. 
 	Vajon meghátrál most – amíg még van ideje? 
 	– Pontosan tudom, hogy mit beszélek. Én lőttem agyon. 
 	A férfiak közül ketten felszisszentek, a harmadik hal gatott. 
 	
 	Laura Dwighton előrehajolt. 
 	– Hát nem értik? Lejöttem, és agyonlőttem. Beismerem. 
 	A könyv, amit a kezében tartott, puffanva leesett a padlóra. 
 	Egy papírvágó volt benne, tőr formájú, drágaköves markolattal. Mr. Satterthwaite gépiesen felvette, és az asztalra tette. Veszélyei játékszer, gondolta magában. 
 	Ezzel embert lehetne ölni. 
 	– Nos… – Laura Dwighton hangja türelmetlenül csengett –
 	mit kívánnak tenni? Letartóztatnak? Elvisznek? 
 	Melrose ezredes alig lelte a hangját. 
 	– Amit mond, az igen súlyos dolog, Lady Dwighton. Arra kel kérnem, hogy menjen fel a szobájába, amíg én…
 	intézkedem. 
 	Az asszony bólintott, és felál t. Most már egészen higgadt volt, komor és hűvös. 
 	Amint az ajtó felé fordult, megszólalt Mr. Quin: – Mit csinált a revolverrel, Lady Dwighton? 
 	Némi tanácstalanság suhant át az asszony arcán. – Én…
 	csak ledobtam a padlóra. Nem, azt hiszem, kihajítottam az ablakon. Ó, igen, már emlékszem! De mit számít ez? 
 	Jóformán azt se tudtam, mit művelek. Nincs jelentősége, vagy igen? 
 	– Nem – felelte Mr. Quin. – Igazán nincs jelentősége. 
 	Az asszony értetlenül, árnyalatnyi ijedséggel nézett rá. 
 	Aztán felvetette a fejét, és fenségesen kivonult a szobából. 
 	Mr. Satterthwaite utánasietett. Attól félt, hogy bármelyik pil anatban összeeshet. De az asszony már a lépcső
 	közepén járt, korábbi gyámoltalanságának nyoma se látszott. Az ijedt szobalány a lépcső aljánál ál t, és Mr. 
 	
 	Satterthwaite ráparancsolt:
 	– Menjen, viselje gondját úrnőjének. 
 	– Igenis, uram. – A lány már indult is a kék köntösű alak után. – Jaj, kérem, uram, ugye őt nem gyanúsítják? 
 	– Kicsodát? 
 	– Jenningset, uram. Jaj, uram, ő a légynek sem ártana! 
 	– Jenningset? Nem, persze hogy nem. Eredjen az úrnője után. 
 	– Igenis, uram. 
 	A lány feliramodott a lépcsőn. Mr. Satterthwaite visszament a várószobába. 
 	Melrose ezredes gondterhelten így szólt: – Megál az ész. 
 	Emögött kel lennie valaminek. 
 	Tisztára olyan, mint azok az ostobaságok, amiket a hősnők művelnek a regényekben. 
 	– Valószerűtlen – helyeselt Mr. Satterthwaite. – Színpadias. 
 	Mr. Quin bólintott. – Igen, maga szereti a drámát, nemde? 
 	Tudja értékelni a színészi képességeket. 
 	Mr. Satterthwaite szúrósan rámeredt. 
 	Távoli hang ütötte meg a fülüket a rájuk telepedő csendben. 
 	– Mintha lövés lett volna – mondta Melrose ezredes. –
 	Nyilván valamelyik vadőr. Ilyesmit hal hatott az asszony is. 
 	Lejött, hogy utánanézzen. A tetemnek nem ment a közelébe, 
 	nem 
 	vizsgálta 
 	meg. 
 	Kapásból 
 	arra
 	következtetett, hogy…
 	– Mr. Delangua, uram. – Az öreg komornyik szólalt meg bocsánatkérően az ajtónyílásban. 
 	– Hogy? – kérdezte Melrose. – Micsoda? 
 	– Mr. Delangua van itt, uram, és beszélni szeretne önnel, ha lehetséges. 
 	Melrose ezredes hátradőlt székében. – Küldje be – mondta komoran. 
 	Pár pil anat múlva Paul Delangua jelent meg az ajtóban. 
 	Ahogy Melrose ezredes már utalt is rá, volt benne valami nem angolos jel eg – kecses mozgása, sötét bőrű, csinos arca, a túl közel ülő szemek. A reneszánszra emlékeztetett. 
 	Őt és Laura Dwightont mintha ugyanaz a légkör lengte volna körül. 
 	– Jó estét, uraim – mondta Delangua. Színpadiasan meghajolt. 
 	– Nem tudom, mit óhajt, Mr. Delangua – mondta Melrose ezredes éles hangon –, de ha nincs köze ehhez az ügyhöz…
 	Delangua kurta nevetéssel félbeszakította. – De mennyire hogy van köze hozzá! 
 	– Ezt hogy érti? 
 	– Úgy – felelte lassan Delangua –, hogy fel akarom adni magam. Én öltem meg Sir James Dwightont. 
 	– Tisztában van vele, hogy mit beszél? – kérdezte komoran Melrose. 
 	– Természetesen. 
 	A fiatalember szeme az asztalra szegeződött. 
 	– Nem értem…
 	– 
 	Hogy 
 	miért 
 	adom 
 	fel 
 	magam? 
 	Nevezzük
 	lelkifurdalásnak… vagy aminek akarjuk. Én döftem le, ebben biztos lehet. – Biccentett az asztal felé. – Látom, a fegyvert is megtalálták. Igen alkalmas kis szerszám. Sajnos Lady Dwighton benne hagyta valami könyvben, ami elöl hevert, én meg felkaptam. 
 	– Egy pil anat – mondta Melrose ezredes. – Úgy értsem, hogy beval ja, ezzel döfte le Sir Jamest? – Felemelte a tőrt. 
 	– Igen. Bemásztam az ablakon. Háttal ült nekem. 
 	Gyerekjáték volt az egész. Azután ugyanarra távoztam. 
 	– Az ablakon át? 
 	– Az ablakon át, persze. 
 	– És mikor történt ez? 
 	Delangua tétovázott. – Lássuk csak… előtte a vadőrrel beszélgettem… ez negyed hétkor lehetett. Éppen megszólalt a templomharang. Szóval úgy… fél hét tájban történhetett. 
 	Bősz mosoly játszadozott az ezredes ajkán. 
 	– Úgy bizony, fiatalember – mondta. – Fél hétkor. De ezt talán már hal otta is. Viszont módfelett különös gyilkosság ez. 
 	– Miért? 
 	– Olyan sokan val ják tettesnek magukat – mondta Melrose ezredes. 
 	Hal ották, hogy a másik felszisszen. 
 	– Miért, ki val otta még be? – kérdezte megbicsakló hangon. 
 	– Lady Dwighton. 
 	Delangua hátravetett fej el, erőltetetten felnevetett. – Lady Dwighton hajlamos a hisztériára
 	– mondta könnyedén. – Én nem venném komolyan a maguk helyében. 
 	– Nem is veszem – mondta Melrose. – De van még egy furcsaság ebben a gyilkosságban. 
 	
 	– Micsoda? 
 	– Nos – felelte Melrose –, Lady Dwighton azt val otta, hogy agyonlőtte Sir Jamest, maga pedig azt, hogy ledöfte. De tudja, mindkettejük szerencséjére nem lőtték agyon, és nem is döfték le. A koponyáját törték be. 
 	– Te jó ég! – kiáltott fel Delangua. – De hisz arra egy nő
 	képtelen volna… Elharapta a szavát. Melrose halványan elmosolyodott. 
 	– Olvastam már ilyesmiről – mondta. – De tanúja még sose voltam. 
 	– Minek? 
 	– Hogy két ostoba fiatal bűnösnek val ja magát valamiben, mert azt hiszik, hogy a másik követte el – mondta Melrose. 
 	– Most kezdhetjük elölről az egészet. 
 	– Az inas! – kiáltotta Mr. Satterthwaite. – Az a lány az imént… akkor ügyet se vetettem rá. 
 	– Elhal gatott, hogy összeszedje magát. – Attól félt, hogy az inast fogjuk gyanúsítani. Kel ott lennie valamilyen indítéknak, amit mi nem ismerünk, de ő igen. 
 	Melrose ezredes a homlokát ráncolva csengetett, majd kiadta az utasítást: – Kéretem Lady Dwightont, hogy fáradjon le hozzánk ismét. 
 	Csendben vártak. Amikor az asszony belépett, és megpil antotta Delanguát, kinyújtotta az egyik karját, mint aki meg akar kapaszkodni, hogy el ne essék. Melrose ezredes odaugrott hozzá. 
 	– Nincs semmi baj, Lady Dwighton. Semmitől sem kel tartania. 
 	– Nem értem. Hogy kerül ide Mr. Delangua? Delangua odalépett hozzá. – Laura… Laura… miért tetted? 
 	– Mit? 
 	– Tudom. Értem tetted… mert azt hitted… Végül is természetes, gondolom. Te angyal! 
 	Melrose ezredes megköszörülte a torkát. Nem szerette az érzelemnyilvánításokat, és irtózott minden „jelenettől”. 
 	– Ha szabad ezt mondanom, Lady Dwighton, önnek és Mr. 
 	Delanguának szerencséje volt. Épp az imént érkezett, hogy
 	„beval ja” a gyilkosságot… nem, nem ő tette! Most azonban az igazat szeretnénk hal ani. Csak semmi ködösítés! A komornyik szerint ön fél hétkor bement a könyvtárszobába
 	– igaz ez? 
 	Laura Delanguára nézett. A férfi bólintott. 
 	– Az igazat, Laura – mondta. – Most erre van szükség. 
 	Az 
 	asszony 
 	felsóhajtott. 
 	– 
 	Jól 
 	van, 
 	elmondom. 
 	Leereszkedett a székbe, amelyet Mr. Satterthwaite tolt elé. 
 	– Tényleg lejöttem. Benyitottam a könyvtárba, és láttam…
 	Elhal gatott, nyelt egyet. Mr. Satterthwaite előrehajolt, és biztatóan megveregette a kezét. 
 	– Igen – mondta. – Igen. Tehát mit látott? 
 	– A férjem ott hevert az íróasztalra borulva. Láttam a fejét…
 	a vért… jaj! 
 	Kezébe temette arcát. A főkapitány előrehajolt. 
 	– Bocsánat, Lady Dwighton. Azt hitte, hogy Mr. Delangua lőtte agyon ? 
 	Az asszony bólintott. – Ne haragudj, Paul – mondta könyörögve. – De magad mondtad… hogy…
 	– Hogy lelövöm, mint egy kutyát – mondta komoran Delangua. – Emlékszem. Aznap volt, amikor megtudtam, hogyan bánik veled. 
 	A főkapitány zordonan visszavette a szót. 
 	– Jól értem tehát, Lady Dwighton, hogy ezek után ön visszament az emeletre, és… senkinek sem szólt? Hogy miért, azt most ne firtassuk. Nem nyúlt a holttesthez, nem ment az íróasztal közelébe? 
 	Az asszony megborzongott. 
 	– Nem, dehogy. Egyenesen kirohantam a szobából. 
 	– Értem, értem. És mikor volt ez pontosan? Emlékszik? 
 	– Éppen fél hét múlt, amikor a hálószobámba értem. 
 	– Tehát akkor… mondjuk, hogy hat huszonötkor Sir James már halott volt. – A főkapitány a többiekre nézett. – Az az asztali óra… csak trükk volt, igaz? Kezdettől sejtettük. Az óramutatókat bármennyire be lehet ál ítani, de azzal, hogy az oldalára fordították, hibát követtek el. A kör ezek szerint leszűkül a komornyikra és az inasra, és nem hiszem, hogy a komornyik tette volna. Mondja csak, Lady Dwighton, nem haragudott valamiért ez a Jennings a férjére? 
 	Laura elvette a kezét az arca elől. – Hogy haragudott-e, nem tudom… de James éppen ma reggel közölte velem, hogy felmondott neki. Lopáson érte. 
 	– Na, végre jutunk valamire! Tehát Jenning-set ajánlólevél nélkül bocsátották volna el. Ez komoly probléma lett volna az ő helyzetében. 
 	– Mondott valamit az óráról – szólalt meg ismét Laura Dwighton. – Elképzelhető… ha az időpontot akarják megál apítani… Jamesnél biztosan nála volt a kis golfórája. 
 	Nem lehet, hogy az is eltört, amikor előrebukott? 
 	– Jó ötlet – mondta lassan az ezredes. – Bár attól tartok…
 	
 	Curtis! 
 	A felügyelő gyorsan bólintott, és kiment a szobából. Egy perc múlva vissza is jött. Tenyerén egy ezüst zsebóra hevert, olyan, akár egy golflabda: golfozóknak árulják az ilyesmit, hogy a zsebükben hordhassák a labdákkal együtt. 
 	– Itt van, uram – mondta –, de kétlem, hogy sokra megyünk vele. Kemény jószágok ezek. 
 	Az ezredes átvette és a füléhez emelte az órát. 
 	– Mindenesetre úgy tűnik, megál t – mondta. Megnyomta a hüvelykuj ával, és az óra fedele
 	felpattant. Meg volt repedve a borítóüvege. 
 	– Á! – kiáltotta diadalmasan. 
 	A mutatók pontosan negyed hetet jeleztek. 
 	– Kitűnő ez a portói, ezredes úr – jegyezte meg Mr. Quin. 
 	Fél tízre járt, a három férfi csak az imént végzett a vacsorával Melrose ezredes otthonában. Mr. Satterthwaite el volt ragadtatva. 
 	– Igazam volt – mondta kuncogva. – Nem tagadhatja, Mr. 
 	Ouin. Igenis azért került az utunkba ma este, hogy megmentsen két bolondos fiatalt, akik a hurokba akarták dugni a nyakukat. 
 	– Valóban? – kérdezte Mr. Quin. – De hiszen én semmit sem csináltam. 
 	– Mint kiderült, nem is volt rá szükség – helyeselt Mr. 
 	Satterthwaite. – De lehetett volna. Hajszál híja volt. 
 	Sohasem fogom elfelejteni azt a pil anatot, amikor Lady Dwighton bejelentette: „Én öltem meg.” Színpadon se láttam még ilyen drámai jelenetet. 
 	– Egyetértek – mondta Mr. Quin. 
 	
 	– Nem hittem volna, hogy regényeken kívül is megtörténhet az ilyesmi – jelentette ki az ezredes körülbelül huszadszor aznap este. 
 	– Megtörtént-e? – kérdezte Mr. Ouin. 
 	Az ezredes elbámult. – Éppen ma este, a kutyafáját! 
 	– Ne feledjük persze – szólt közbe Mr. Satterthwaite előrehajolva és belekortyolva a portóijába –, hogy noha Lady Dwighton fenséges volt, egészen fenséges, azért egy hibát 
 	elkövetett. 
 	Nem 
 	kel ett 
 	volna 
 	rögtön 
 	arra
 	következtetnie, hogy a férjét agyonlőtték. És Delanguától ugyancsak ostobaság volt feltételezni, hogy a halottat ledöfték, csak mert a tőr ott hevert előttünk az asztalon. 
 	Merő véletlen volt, hogy Lady Dwighton lehozta magával. 
 	– Valóban? – kérdezte Mr. Quin. 
 	– Ha csak annyit mondtak volna, hogy ők ölték meg Sir Jamest, és nem részletezik, hogy hogyan – folytatta Mr. 
 	Satterthwaite –, mi lett volna az eredmény? 
 	– Akár hihettünk is volna nekik – mondta fura mosol yal Mr. 
 	Quin. 
 	– Tisztára olyan volt az egész, mint egy regényben –
 	jelentette ki az ezredes. 
 	– Onnan is vették minden bizonnyal – mondta Mr. Quin. 
 	– Lehetséges – helyeselt Mr. Satterthwaite. – Néha a legfurább körülmények között jut eszünkbe, amit valaha olvastunk. – Ránézett Mr. Quinre. – Persze, az az asztali óra kezdettől gyanús volt. Sosem szabad elfelejtenünk, milyen könnyű előre- vagy visszaál ítani egy órát. 
 	Mr. Quin bólogatva ismételte meg a szavait. – Előre –
 	mondta, majd elhal gatott. – Vagy vissza. 
 	
 	Volt valami nógatás a hangjában. Csil ogó fekete szeme Mr. Satterthwaite-re szegeződött. 
 	– Az asztali órát előreál ították – mondta Mr. Satterthwaite. 
 	– Ezt tudjuk. 
 	– Biztosan? – kérdezte Mr. Quin. 
 	Mr. Satterthwaite rámeredt. – Úgy érti – mondta lassan –, hogy a zsebórát ál ították vissza? De hát ennek semmi értelme. Lehetetlen. 
 	– Nem lehetetlen – mormolta Mr. Quin. 
 	– De… de képtelenség. Kinek szolgált volna ez előnyére? 
 	– Gondolom, annak, akinek arra az időpontra alibije volt. 
 	– A kutyafáját! – kiáltotta az ezredes. – A fiatal Delangua azt mondta, akkor beszélgetett a vadőrrel. 
 	– Ezt külön hangsúlyozta – mondta Mr. Satterthwaite. 
 	Egymásra néztek. Kel emetlen érzés fogta el őket, mint akiknek kicsúszik a lábuk alól a talaj. Pörögtek-forogtak, új, váratlan arcukat mutatták a tények. S ennek az egész kaleidoszkópnak a közepén ott volt Mr. Quin sötét bőrű, mosolygó arca. 
 	– De hát akkor – kezdte az ezredes –, de hát akkor…
 	A fürge észjárású Mr. Satterthwaite fejezte be helyette a mondatot. – Éppen fordítva volt. A trükköt bedobták –
 	csakhogy az inas el en. De hát ez lehetetlen! Hiszen mindegyikük magára vál alta a gyilkosságot! 
 	– Igen – mondta Mr. Quin. – És egészen addig gyanakodtak is rájuk, ugyebár? – Higgadt, szinte álmodozó hangon folytatta: – Olyan az egész, mint valami könyvben, ezt mondta az ezredes úr. Onnan is vették. Mert hiszen így viselkednek az ártatlan hősök meg hősnők. Ezért önök ártatlannak is hitték őket – mel ettük szólt a tradíció. Mr. 
 	Satterthwaite egyfolytában azt hajtogatta, hogy olyan az egész, mintha színpadon látná. Mindkettejüknek igazuk volt. 
 	Nem volt valószerű a dolog. Mindketten ezt mondogatták elejétől fogva, csak éppen nem voltak tudatában. Az a párocska sokkal jobb mesét agyalt volna ki, ha azt akarták volna, hogy higgyünk nekik. 
 	A két férfi tehetetlenül nézte. 
 	– Nagyon ügyes – mondta lassan Mr. Satterthwaite. –
 	Ördögien ügyes. És eszembe jut még valami. A komornyik azt val otta, hétkor bement, hogy becsukja az ablakokat –
 	vagyis arra számított, hogy nyitva lesznek. 
 	– Azokon át jött be Delangua – mondta Mr. Quin. –
 	Egyetlen ütéssel megölte Sir Jamest, aztán ő és az asszony elvégezték mindazt, amit el kel ett végezniük…
 	Mr. Satterthwaite-re pil antott, mintegy nógatva, hogy rekonstruálja a jelenetet. Mr. Satterthwaite akadozva bele is fogott:
 	– Eltörték és oldalára fektették az asztali órát. Igen. 
 	Átál ították és eltörték a zsebórát. Aztán a férfi kimászott az ablakon, az asszony pedig bezárta utána. De egyvalamit nem értek. Minek vacakoltak a zsebórával? Nem lett volna elég az asztali órát visszaál ítani? 
 	– Az önmagában már elejétől gyanús volt – mondta Mr. 
 	Quin. – Egy ilyen nyilvánvaló trükkön mindenki átlátott volna. 
 	– A zsebóra viszont valószínűtlen volt. Hiszen tiszta véletlen, hogy egyáltalán eszünkbe jutott. 
 	– Nem, nem – mondta Mr. Quin. – A hölgy hozta szóba, emlékezzék csak vissza. 
 	
 	Mr. Satterthwaite ámulva meredt rá. 
 	– És mégis – folytatta szinte álmodozón Mr. Quin –, az egyetlen személy, akinek a figyelmét nem kerülte volna el a zsebóra, az éppen az inas. Az inasok tudják a legjobban, mi mindent hordanak zsebükben a gazdáik. Ha ő ál ította volna át az asztali órát, akkor a zsebórát is ugyanúgy ál ította volna át. Nem ismeri az emberi természetet az a párocska. Nem olyanok, mint Mr. Satterthwaite. 
 	Mr. Satterthwaite a fejét rázta. 
 	– Tévedtem – mormolta csüggedten. – Azt hittem, maga azért jött, hogy megmentse őket. 
 	– Úgy is van – mondta Mr. Quin. – Csakhogy nem őket –
 	hanem a másik kettőt. Nem figyelt fel a szobalányra? Nem viselt ugyan kék brokátköntöst, nem alakított drámai szerepet, de igen bájos leány, és azt hiszem, fülig szerelmes ebbe a Jenningsbe. Úgy gondolom, önök meg tudják majd akadályozni, hogy az inas akasztófára jusson. 
 	– Nincs semmilyen bizonyítékunk – mondta keserűen Melrose ezredes. 
 	Mr. Quin elmosolyodott. – Mr. Satterthwaite-nek van. 
 	– Nekem? – Mr. Satterthwaite megdöbbent. Mr. Quin folytatta: – Bizonyítéka van rá, hogy az az óra nem Sir James zsebében tört el. Egy ilyen órát nem lehet eltörni úgy, hogy fel ne nyitnánk a fedelét. Próbálják csak meg. 
 	Valaki kivette azt az órát, felnyitotta, visszaál ította a mutatóit, betörte rajta az üveget, becsukta, és visszatette a zsebbe. Azt azonban nem vette észre, hogy egy üvegszilánk hiányzik belőle. 
 	– Ó! – kiáltott fel Mr. Satterthwaite. A mel ényzsebéhez kapott. Előhúzta az ívelt kis üvegdarabkát. 
 	Eljött az ő pil anata. 
 	– Ezzel – jelentette ki drámaian Mr. Satterthwaite – egy ember életét fogom megmenteni. 
 	
 EGY KUTYA MELLETT

 I

 	Az elegáns hölgy a munkaközvetítő asztalának túloldalán megköszörülte a torkát, és a vele szemben ülő
 	lányra pil antott. 
 	– Tehát nem érdekli az ál ás? Épp ma reggel regisztráltuk. 
 	Igazán szép része Olaszországnak, úgy tudom, egy özvegyember a hároméves kisfiával és egy idősebb hölgy, valószínűleg az anyja vagy a nagynénje. 
 	Joyce Lambert megrázta a fejét. 
 	– Nem utazhatom el Angliából – mondta fáradt hangon –, okom van rá. Valami bejáró ál ást nem tudna ajánlani? 
 	Kissé remegett a hangja – csak egy kissé, mert erőt vett magán. Sötétkék szeme könyörgőn meredt a vele szemközt ülőre. 
 	– Nehéz ügy, Mrs. Lambert. Bejáró nevelőnőnek csakis olyat keresnek, akinek megvan hozzá a képzettsége. 
 	Magának ugye nincsen. Nálam pedig száz meg száz ilyen van regisztrálva. – Hal gatott egy sort. – Van valakije odahaza, akit nem hagyhat magára? 
 	Joyce bólintott. 
 	– Gyermek? 
 	– Nem, nem gyermek. – Halvány mosoly suhant át az arcán. 
 	– Hát, ez sajnálatos. Természetesen mindent el fogok követni…
 	
 	követni…
 	A megbeszélés ezzel szemlátomást véget ért. Joyce felál t. 
 	Ajkába harapott, hogy ki ne csorduljanak a könnyei, amint kilépett az áporodott levegőjű irodából az utcára. 
 	„Nem szabad – rótta meg magát gondolatban. – Ne nyavalyogj, mint valami félkegyelmű. Pánikba estél, erről van szó. Márpedig abból semmi jó nem származhat. Korai még, bármi történhet. Két hetet Mary nénitől is ki lehet kuncsorogni. Gyerünk, kislány, szaporán, ne várakoztasd meg a módos rokont!” 
 	Végigment az Edgware Roadon, át a parkon, aztán le a Victoria Streeten, ahol is befordult a katonai nagyáruházba. 
 	Az előcsarnokban leült, és az órájára nézett. Épp csak elmúlt fél kettő. Öt perccel később egy idős hölgy közeledett feléje, akinek tele volt a karja csomagokkal. 
 	– A, hát itt vagy, Joyce! Attól félek, késtem pár percet. Az étteremben már nem olyan a kiszolgálás, mint régen. Te is ebédeltél, ugye? 
 	Joyce habozott egy-két pil anatig. – Igen, köszönöm –
 	mondta halkan. 
 	– Én mindig fél egykor ebédelek – jelentette ki Mary néni, és kényelmesen elhelyezkedett a csomagjaival. – Kisebb a forgalom, és jobb a levegő. A currys tojásuk fenséges. 
 	– Tényleg? – kérdezte elhaló hangon Joyce. A gondolatát is alig bírta elviselni a currys tojásnak – a belőle felszál ó forró gőznek – a mennyei il atnak! Kénytelen-kel etlen kiverte a fejéből. 
 	– Nyúzottnak látszol, gyermekem – mondta Mary néni, aki viszont eléggé gömbölydednek látszott. – Nehogy rákapj nekem erre az újmódi divatra, hogy nem esznek húst! 
 	
 	nekem erre az újmódi divatra, hogy nem esznek húst! 
 	Micsoda ostobaság. Egy jókora ürüszelet még senkinek sem ártott. 
 	Joyce már majdnem kibökte: „Nekem sem ártana”. 
 	Legalább ne beszélne ételekről Mary néni! Reményt kelt az emberben azzal, hogy fél kettőre hívja találkozóra, aztán a tetejébe kurrys tojásról meg szelet sültekről beszél – ez egyszerűen kegyetlenség! 
 	– Nos, kedvesem – mondta Mary néni. – Megkaptam a leveledet… igazán kedves tőled, hogy szavamon fogtál. Azt mondtam, ugye, hogy bármikor szívesen látlak, és ez így is volna
 	– csakhogy éppen most futott be egy igen kedvező ajánlat a házra. Ideális bérlő, hozza a saját edényeit és ágyneműit. 
 	Öt hónapra veszi ki. Csütörtökön költözik be, én pedig megyek egyenest Harrogate-be. Úgyis kínoz már egy ideje a reumám. 
 	– Értem – mondta Joyce. – Nagyon sajnálom. 
 	– Úgyhogy majd máskor kerítünk sort rá. Mindig szívesen látlak, kedvesem. 
 	– Köszönöm, Mary néni. 
 	– Te tényleg nyúzottnak látszol – mondta Mary néni, és alaposan szemügyre vette. – És sovány is vagy, nincs rajtad semmi hús, és hová lett az a szép arcszíned? Mindig olyan szép, egészséges arcszíned volt. Rád férne egy kis testgyakorlás. 
 	– Abból ma kijut – mondta komoran Joyce. Felál t. –
 	Mennem kel , Mary néni. 
 	És újra vissza – ezúttal át a St. James's Parkon, majd a Berkeley Square-en, át az Oxford Streeten, fel az Edgware Berkeley Square-en, át az Oxford Streeten, fel az Edgware Roadon, el a Praed Street mel ett odáig, ahol az Edgware Road valami egészen másnak adja át a helyét. Aztán végig egy sor sötét kis mel ékutcán, míg egy igen nyomorúságos házhoz nem ért. 
 	Kinyitotta a zárat, és belépett az áporodott levegőjű
 	lépcsőházba. Felszaladt a legfelső emeletre. Egy ajtó nézett vele szembe, az ajtó aljánál hangos szimatolás hal atszott, ami egykettőre boldog szűkölésbe és csaholásba váltott. 
 	– Igen, Terry, drága… hazajött a gazdi. Amint az ajtó kinyílt, egy fehér test vetette rá magát a lányra – egy öreg, drótos szőrű, loboncos bundájú, csipás szemű terrier. Joyce a karjába kapta, és leült vele a szőnyegre. 
 	– Terry, te drága! Drága, drága Terry. Szeresd a gazdit, Terry, nagyon szeresd! 
 	És Terry engedelmeskedett is, szorgosan nyalogatta Joyce arcát, fülét, nyakát, s kurta farka őrjöngve verdesett közben. 
 	– Terry, drága, mihez kezdünk most? Mi lesz velünk? Jaj, drága Terry, olyan fáradt vagyok! 
 	– Na, kisasszony – szólalt meg egy csípős hang. – Ha már eleget ölelgette és csókolgatta azt az ebet, itt egy csésze jó forró tea, tessék meginni. 
 	– Jaj, Mrs. Barnes, hogy maga milyen kedves! 
 	Joyce sietve talpra ál t. Mrs. Barnes megtermett, ijesztő
 	külsejű asszonyság volt. A sárkányi külszín azonban meglepően meleg szívet takart. 
 	– Egy csésze jó forró tea még sosem ártott senkinek –
 	jelentette ki Mrs. Barnes, osztálya egyetemleges szentenciáját visszhangozva. 
 	
 	Joyce hálásan kortyolgatta a teát. Szál ásadónője lopva méregette. 
 	– Szerencsével járt ma, kisasszony… akarom mondani, asszonyom? 
 	Joyce megrázta a fejét, arca elborult. 
 	– Ah! – sóhajtott fel Mrs. Barnes. – Hát ez nem a mi napunk, annyi szent. 
 	Joyce gyors pil antást vetett rá. 
 	– Jaj, Mrs. Barnes, csak nem azt akarja mondani, hogy…
 	Mrs. Barnes gyászosan bólintott. 
 	– Igen… Barnes már megint elveszítette az ál ását. Nem is tudom, mihez kezdjünk. 
 	– Jaj, Mrs. Barnes, akkor én… nyilván…
 	– Maga csak ne idegeskedjen, kedvesem. Nem tagadom, örülnék, ha végre találna valamit… de ha nem, hát nem. 
 	Megitta a teáját? Elvinném a csészét. 
 	– Még nem egészen. 
 	– Hah! – mondta vádló hangon Mrs. Barnes. – Ennek a nyavalyás ebnek akarja adni a maradékot… tudom én! 
 	– Jaj, kérem, Mrs. Barnes! Igazán csak egy keveset. Ugye nem bánja? 
 	– Hiába is bánnám. Maga bele van bolondulva ebbe a mogorva dögbe. Igen, jól hal otta, annak neveztem – mert az is. Ma reggel kicsi híján megmart. 
 	– Ugyan, Mrs. Barnes! Terry sosem tenne ilyet. 
 	– Rám morgott, még a fogait is kivicsorította! Pedig csak azt akartam megnézni, mit lehetne kezdeni ezzel a maga cipőjével itt ni. 
 	– Nem szereti, ha hozzányúlnak a holmimhoz. Azt gondolja, vigyáznia kel rájuk. 
 	– Aztán minek egy kutyának gondolkodni? Egy kutyának nem az a dolga. Nem lenne vele semmi baj, ha szépen kikötné az udvaron, hogy elijessze a betörőket. De ez a sok ölelgetés! El kéne altatni, kisasszony, én már csak azt mondom. 
 	– Nem, nem, nem! Soha, soha! 
 	– Ahogy tetszik – mondta Mrs. Barnes. Felvette a csészét az asztalról s a csészealjat a padlóról, ahol Terry éppen végzett a maga adagjával, és kiment a szobából. 
 	– Terry – mondta Joyce. – Gyere ide, és beszélj hozzám. 
 	Mihez kezdünk most, aranyom? 
 	Leült a bicebóca karosszékbe, Terryvel a térdén. Elhajította a kalapját, és hátradőlt. Terry két mancsát a nyaka két oldalára fektetve szeretetteljesen megcsókolta az orrát és a szeme közét. Azután beszélni kezdett hozzá halkan, s közben a kutya fülét morzsolgatta az uj ai közt. 
 	– Mihez kezdjünk Mrs. Bámésszal, Terry? Négy héttel el vagyunk maradva… és ő olyan drága, Terry… annyira jóságos. Sohasem rakna ki bennünket. De nem élhetünk vissza a kedvességével, Terry. Ilyet nem tehetünk. Miért kel Barnesnak folyton elveszítenie az ál ását? Gyűlölöm Barnest. Folyton iszik. Márpedig aki folyton iszik, az munka nélkül marad. De én nem iszom, Terry, és még sincs munkám. 
 	Nem hagyhatlak el, édesem, nem hagyhatlak el. Nincs senki, akire bízhatnálak… senki, aki jó lenne hozzád. 
 	Öregszel, Terry… tizenkét éves vagy… és senkinek sincs szüksége egy vén kutyára, aki már majdnem vak, egy kicsit süket, és egy kicsit… egy igen kicsit… morgós. Énvelem kedves vagy, szívem, de nem vagy kedves mindenkivel, igaz-e? Morogsz és vicsorogsz. Mert tudod, hogy a világ el ened van. Csak mi maradtunk egymásnak, ugye, szívem? 
 	Terry finoman megnyalta az arcát. 
 	– Beszélj hozzám, szívem. 
 	Terry elnyújtott nyögést hal atott, szinte már sóhajtásnak is beil ett, és Joyce füle mögé túrt az orrával. 
 	– Ugye bízol bennem, édesem? Tudod, hogy sosem hagynálak el. De mihez kezdjünk? Ezt kel most eldöntenünk, Terry. 
 	Elfészkelődött a székben, szemét félig lehunyta. 
 	– Emlékszel, Terry, milyen boldogok voltunk annak idején? 
 	Te és én és Michael és apus. Jaj, Michael… Michael! 
 	Először kapott szabadságot, és meg akart ajándékozni, mielőtt visszamegy Franciaországba. Mondtam neki, hogy ne verje magát költségbe. És lenn voltunk vidéken… és micsoda meglepetés volt! Azt mondta, nézzek ki az ablakon, és te ott viháncoltál az ösvényen, egy hosszú pórázhoz kötve. Az a fura emberke, aki hozott, olyan kutyaszaga volt, és miket beszélt! „Ez mán döfi, ez a kutyus. Nézze csak meg, asszonyság, hát nem fáintos jószág? Mondok magamban, amint az úr és az asszonyság meglátja, mindjárt azt fogják mondani: ez mán döfi!” 
 	Egyre csak ezt hajtogatta, és sokáig így is hívtunk – Döfi! 
 	Jaj, Terry, olyan drága kis kölyök voltál, a kis flejedet félrehajtottad, és megál ás nélkül csóváltad azt a képtelen kis farkadat. És Michael elment Franciaországba, és nekem ott maradtál te… a világ legdrágább kutyusa. Velem együtt 
 	olvastad 
 	Michael 
 	leveleit, 
 	emlékszel? 
 	Megszagolgattad őket, mire én azt mondtam, a gazditól jött, és te megértetted! Olyan boldogok voltunk… olyan boldogok. Te és Michael és én. És most Michael halott, te megöregedtél, én meg… én meg nem bírom tovább. 
 	Terry megnyalogatta. 
 	– Akkor is ott voltál, amikor kihozták a táviratot. Ha te nem vagy akkor, Terry… ha tebeléd nem kapaszkodhatom…
 	Néhány percig hal gatott. 
 	– És azóta is együtt vagyunk… együtt vészeltünk át mindent… márpedig gondunk volt bőven, igaz-e? És most vége. Nincs senkink Michael nénikéin kívül, ők meg azt hiszik, van mit a tejbe aprítanom. Nem tudják, hogy Michael elkártyázta azt a pénzt. Ezt senkinek sem szabad elárulnunk. Engem nem érdekel – akkor miért érdekelje őket? Mindenkinek joga van egy kis szórakozáshoz. 
 	Michael szeretett bennünket, Terry, és csak ez számít. A rokonai 
 	mindig 
 	rossz 
 	véleménnyel 
 	voltak 
 	róla, 
 	mindenfélének elhordták. Ezt a lehetőséget nem adjuk meg nekik. De bárcsak nekem is volnának rokonaim! Szörnyű, ha az embernek senkije sincs. 
 	Annyira fáradt vagyok, Terry… és szörnyen éhes. Alig hiszem el, hogy huszonkilenc vagyok… hatvankilencnek érzem magam. És nem vagyok erős sem… csak úgy teszek. És borzalmas gondolataim támadnak. Tegnap kigyalogoltam 
 	egészen 
 	Ealingbe, 
 	Charlotte 
 	Green
 	kuzinhoz. Gondoltam, ha fél egyre érek oda, biztosan megkínál ebéddel. Aztán amikor odaértem a házához, úgy éreztem, ez már szinte lejmolás lenne. Képtelen voltam rá. 
 	Így hát visszagyalogoltam. És ez butaság. Az ember vagy legyen mindenre elszánt lejmoló, vagy pedig eszébe se jusson. Nem hiszem, hogy valami erős jel em volnék. 
 	Terry megint nyögött egyet, és Joyce szemébe döfött fekete orrával. 
 	– Még mindig olyan ennivaló az orrod, Terry… hideg, mint a fagylalt. Annyira szeretlek! Sosem tudnék megválni tőled. 
 	Képtelen volnék „elaltatni” téged, nem… nem… nem…
 	A meleg nyelv ál hatatosan nyaldosta. 
 	– Annyira megértő vagy, édesem. Bármit megtennél a gazdiért, igazam van? 
 	Terry lemászott róla, és kicsit imbolyogva odament a sarokba. Ütött-kopott tálkájával a fogai között tért vissza. 
 	Joyce azt se tudta, sírjon-e vagy nevessen. 
 	– Ez az egyetlen trükk, amit tud. Csak erre tudott gondolni, hogy segítsen a gazdiján. Jaj, Terry… Terry… senki sem választhat el bennünket egymástól! Mindent megtennék érted. De igaz-e ez? Az embernek csak úgy kiszalad a száján… s aztán amikor beleverik az orrát, azt mondja: „Na de ilyesmiről nem volt szó!” Megtennék-e hát tényleg mindent? 
 	Lekuporodott a padlóra a kutyához. 
 	– Tudod, Terry, az a helyzet, hogy a nevelőnőknek nem lehet kutyájuk, és a társalkodónőknek se lehet kutyájuk. 
 	Csak férjes asszonyoknak lehet kutyájuk, Terry… olyan kis költséges, icuri-picuri ölebük, akit magukkal visznek vásárláskor… de ha valaki egy öreg, vak terriert szeret…
 	de hát miért is ne? 
 	
 	de hát miért is ne? 
 	Homlokát ráncolva elhal gatott, és abban a pil anatban kettős koppantás hal atszott a lenti ajtó felől. 
 	– Ez a posta lesz. 
 	Felugrott, leszaladt a lépcsőn, s egy levél el tért vissza. 
 	– Lehetséges? Ó, bárcsak…
 	Feltépte a borítékot. 
 	Kedves Asszonyom! 
 	Megvizsgáltuk a képet, és véleményünk szerint nem eredeti Cuyp, így hát az értéke gyakorlatilag a nul ával egyenlő. 
 	Kiváló tisztelettel, 
 	Sloane Ryder
 	Joyce megmerevedett. Amikor megszólalt, egészen elváltozott a hangja. 
 	– Hát akkor vége – mondta. – Ez volt az utolsó reménységünk. De akkor sem választhatnak el bennünket. 
 	Van még egy lehetőség… és az nem lejmolás lesz. Terry, drágám, most kimegyek. Mindjárt visszajövök. 
 	Joyce lesietett a lépcsőn a sötét sarokban levő
 	telefonkészülékhez. Egy bizonyos számot kért. Férfihang szólt bele a kagylóba, és nagyon megváltozott a tónusa, amikor rájött, hogy ki hívja. 
 	– Joyce, egyetlenem! Gyere el velem vacsorázni, és táncolunk egy jót. 
 	– Nem lehet – mondta könnyedén Joyce. – Nincs egy rongyom, amit fölvehetnék. 
 	Komoran elmosolyodott az apró szekrényében lógó üres akasztók gondolatára. 
 	
 	– Akkor mi lenne, ha felugranék hozzád? Hol is laksz? Te jó ég, az meg hol van? Leszál tunk a magas lóról, mi? 
 	– De mennyire. 
 	– Nos, legalább őszinte vagy. Viszlát. Körülbelül háromnegyed órával később megál t a ház előtt Arthur Hal iday autója. Mrs. Barnes áhítattal vegyes félelemmel kísérte fel az urat az emeletre. 
 	– Egyetlenem – micsoda odú! Hogy a pokolba kerülsz egy ilyen szörnyűséges lyukba? 
 	– A büszkeség és más haszontalan érzelmek juttattak ide. 
 	Gondtalan volt a hangja, miközben a vele szemben ál ó férfit méregette gunyorosan. 
 	Sokan jóképűnek tartották Hal idayt. Szép szál férfi volt, széles vál ú, szeme apró és fakókék, ál a jókora. 
 	Leült a bicebóca székre. 
 	– Hát – mondta –, úgy látom, megtanultad a leckét. Ugye nem harap ez a dög? 
 	– Nem, nem, dehogy. Csak… csak házőrzőnek neveltem. 
 	Hal iday végigmérte az asszonyt. 
 	– Szóval alább adod, Joyce, erről van szó? – kérdezte. 
 	Joyce bólintott. 
 	– Én előre megmondtam, cicám. Mindig megkapom, amit akarok. Tudtam, hogy előbbutóbb rájössz, mit diktál a józan ész. 
 	– Szerencsémre nem gondoltad meg magad – mondta Joyce. 
 	A férfi gyanakodva méregette. Joyce-szal sose tudhatta az ember, mire céloz. 
 	– A feleségem leszel? 
 	
 	Joyce bólintott. – Amilyen hamar csak akarod. 
 	– Minél előbb, annál jobb. – A férfi felnevetett, és körbenézett a szobán. Joyce elpirult. 
 	– De van egy feltételem. 
 	– Feltételed? – Megint gyanakvó lett Hal iday pil antása. 
 	– A kutyám. Ő is jön. 
 	– Ez a vén madárijesztő? Bármilyen kutyád lehet. Pénz nem számít. 
 	– Nekem Terry kel . 
 	– Jól van, ha annyira ragaszkodsz hozzá. Joyce a szemébe nézett. 
 	– Tudod, ugye, hogy nem szeretlek? Egy cseppet sem. 
 	– Nem zavar. Nem vagyok finnyás. Csak aztán semmi félrelépés. Ha a feleségem leszel, tisztességes viselkedést akarok. 
 	Joyce arca ismét elvörösödött. 
 	– Megkapod a pénzed el enértékét – mondta. 
 	– Mit szólnál például egy csókhoz, most? 
 	Elindult feléje. Joyce mosolyogva várt. A férfi a karjába kapta, csókot nyomott az arcára, az ajkára, a nyakára. 
 	Joyce nem merevedett meg, nem is húzódott el. Végül Hal iday eleresztette. 
 	– Veszek neked gyűrűt – mondta. – Milyen legyen, gyémántos vagy gyöngyös? 
 	– Egy rubint akarok – mondta Joyce. – A lehető
 	legnagyobb rubint… vérszínűt. 
 	– Fura ötlet. 
 	– Azt akarom, hogy épp az el entéte legyen annak az apró gyöngyökkel kirakott karikának, amire Michael pénzéből annak idején futotta. 
 	– Hogy most több szerencsével járj, mi? 
 	– Igazán tapintatos megfogalmazás. Hal iday nevetve távozott. 
 	– Terry – mondta Joyce. – Nyalogass végig… alaposan…
 	mindenhol, az arcomat, a nyakamat… főleg a nyakamat. 
 	Miközben Terry engedelmeskedett, Joyce azt mormolta:
 	– Erősen másra kel gondolni… csak így lehet. Nem is hinnéd, mire gondoltam… lekvárra, bolti lekvárra. Eperre, ribiszkére, málnára, damaszkuszi szilvára. És talán hamar rám is un majd, Terriy. Én legalábbis remélem, hát te? Azt mondják, a nős férfiak már csak ilyenek. Michael bezzeg sosem unt volna rám… soha… soha… soha… Jaj, Michael! 
 	
 II

 	Joyce ólomnehéz szívvel ébredt másnap. Nagyot sóhajtott, és Terry, aki az ágyán aludt, azonnal odamászott hozzá, és puszilgatni kezdte. 
 	– Jaj, édesem… édesem! Végig kel csinálnunk. Bárcsak történne valami. Terry, drága, nem tudnál segíteni a gazdidon? Tudom, hogy megtennéd, ha lehetne. 
 	Mrs. Barnes teát és vajaskenyeret hozott fel, és lármásan gratulált. 
 	– Nahát, asszonyom, csak elgondolni is, hogy hozzá fog menni ahhoz az úrhoz! Rol sszal jött! Barnes egészen kijózanodott tőle, hogy egy ilyen Rol s ál t meg a mi kapunknál. Te jó ég, az a kutya kiült az ablakpárkányra! 
 	– Szeret napozni – mondta Joyce. – De veszélyes. Terry, gyere ide! 
 	– A maga helyében én véget vetnék szerencsétlen jószág szenvedéseinek – mondta Mrs. Barnes –, és rávenném az urat, hogy vásároljon nekem egy olyan kis szőrmókot, akit az úrihölgyek a muffjukban hordanak. 
 	Joyce elmosolyodott, és újból szólította Terryt. A kutya esetlenül felkelt, de abban a pil anatban ebek marakodtak össze az utcán. Terry kinyújtotta a nyakát az ablakon, és ő
 	is belecsaholt a lármába. Az ablakpárkány régi volt és korhadt. Megbil ent, és Terry, túl öreg és nehézkes lévén, hogy visszanyerje az egyensúlyát, lezuhant. 
 	Joyce kétségbeesett kiáltással lerohant a lépcsőn, és ki a bejárati ajtón. Néhány másodperc múlva már ott térdelt bejárati ajtón. Néhány másodperc múlva már ott térdelt Terry mel ett. A kutya szívfájdítóan szűkölt, és a testhelyzetéből arra lehetett következtetni, hogy súlyosan megsérült. Joyce föléje hajolt. 
 	– Terry… Terry, drágám… drágám, drágám, drágám…
 	A kutya bágyadtan próbálta csóválni a farkát. 
 	– Terry… a gazdi majd meggyógyít… édesem… Többnyire gyerekekből ál ó tömeg verődött össze körülöttük. 
 	– Kiesett az ablakon. 
 	– Hú, pocsékul néz ki! 
 	– Lehet, hogy eltört a gerince is. Joyce ügyet sem vetett rájuk. 
 	– Mrs. Barnes, merre van a legközelebbi ál atorvos? 
 	– Jobling itt lakik nem messze, a Mere Streeten, ha el tudja vinni hozzá. 
 	– Taxi! 
 	– Megengedi? 
 	Egy idősebb férfi kel emes hangja volt, épp az imént szál t ki egy taxiból. Letérdelt Terry mel é, felhúzta a felső ajkát, majd végigfuttatta kezét a kutya testén. 
 	– Sajnos, lehet, hogy belső vérzése van – mondta. –
 	Csontja nem tört. Vigyük el az ál atorvoshoz. 
 	Ketten felemelték a kutyát. Terry fájdalmasat vakkantott. 
 	Fogai összezárultak Joyce karján. 
 	– Terry… nincs semmi baj… nincs semmi baj, öreg barátom. 
 	Betették a taxiba, és elhajtottak. Joyce szórakozott mozdulatokkal zsebkendőt tekert a karja köré. Terry ijedten próbálta megnyalni. 
 	– Tudom, drágám, tudom. Nem akartál fájdalmat okozni
 	
 	– Tudom, drágám, tudom. Nem akartál fájdalmat okozni nekem. Semmi baj. Semmi baj, Terry. 
 	Megsimogatta a kutya fejét. A vele szemben ülő férfi nézte, de nem szólt semmit. 
 	Hamar odaértek az ál atorvoshoz, és otthon is találták. 
 	Cserzett képű, nem valami rokonszenves modorú ember volt. 
 	Nem éppen finoman nyomogatta a kutya testét, miközben Joyce szenvedve nézte. Könnyek csurogtak az arcán. Halk, buzdító hangon mondta, egyre csak mondta:
 	– Semmi baj, drágám. Semmi baj… Az ál atorvos kiegyenesedett. 
 	– Lehetetlen megál apítani. Alapos vizsgálatot igényel. Itt kel hagynia. 
 	– Jaj, nem! 
 	– Sajnos muszáj. Le kel vinnem a rendelőbe. Majd telefonálok… úgy fél óra múlva. 
 	Joyce sajgó szívvel belenyugodott. Megcsókolta Terry orrát. 
 	Könnyeitől alig látva botorkált le a lépcsőn. A férfi, aki segített neki, még mindig ott volt. Joyce már el is feledkezett róla. 
 	– Még itt van a taxi. Hazaviszem. – Joyce megrázta a fejét. 
 	– Inkább gyalog megyek. 
 	– Elkísérem. 
 	Kifizette a taxist. Joyce alig érzékelte, hogy ott lépked mel ette, szó nélkül. Amikor Mrs. Barnes házához értek, a férfi így szólt:
 	– A csuklója. Csinálnia kel vele valamit. Joyce lenézett a karjára. 
 	– Á, nem érdekes. 
 	
 	– Á, nem érdekes. 
 	– Alaposan meg kel mosni, és be kel kötözni. Felmegyek magával. 
 	Felbal agott Joyce-szal a lépcsőn. Joyce szó nélkül tűrte, hogy kimossa és egy tiszta zsebkendővel bekösse a sebet. Csak egyvalamit mondott:
 	– Terry nem akart megharapni. Soha, soha nem tenne ilyet. 
 	Egyszerűen nem tudta, hogy én vagyok az. Borzasztó fájdalmai lehettek. 
 	– Igen, én is azt hiszem. 
 	– És talán most is éppen fájdalmat okoznak neki? 
 	– Biztos vagyok benne, hogy mindent elkövetnek az érdekében. Ha majd az ál atorvos telefonál, elmehet érte, és idehaza ápolhatja. 
 	– Igen, persze. 
 	A férfi hal gatott egy sort, majd elindult az ajtó felé. 
 	– Remélem, minden rendbe jön – mondta tétován. –
 	Viszontlátásra. 
 	– Viszontlátásra. 
 	Két vagy három perc múlva jutott csak eszébe Joyce-nak, hogy a férfi kedves volt hozzá, és ő meg sem köszönte neki. 
 	Megjelent Mrs. Barnes egy csésze teával. 
 	– Tessék, szegénykém, hoztam egy csésze jó forró teát. 
 	Látom, mennyire ki van készülve. 
 	– Köszönöm szépen, Mrs. Barnes, de nem kérek. 
 	– Pedig jót tenne, aranyom. Szedje össze magát. A kutyus fölépül, és ha nem, az az úr majd vesz magának egy szép új kutyust…
 	– Ne, Mrs. Barnes! Kérem, ne! Ha nem haragszik, szeretnék egyedül maradni. 
 	– Ejnye már… nézzenek oda, szól a telefon. Joyce rohant, mint akit puskából lőttek ki. 
 	Felvette a kagylót. Mrs. Barnes zihálva bal agott le utána. 
 	Hal otta, hogy Joyce azt mondja:
 	– Igen… én vagyok. Micsoda? Jaj! Jaj! Igen, igen, köszönöm. 
 	Visszatette a kagylót. Arca, amikor Mrs. Barnes felé fordult, meghökkentette a derék asszonyságot. Mintha minden kifejezés eltűnt volna róla. 
 	– Terry meghalt, Mrs. Barnes – mondta. – Egyedül halt meg, nem voltam mel ette. 
 	Felment a lépcsőn, belépett a szobájába, és igen határozottan becsukta maga mögött az ajtót. 
 	– Nahát – mondta Mrs. Barnes a tapétának. Öt perccel később bedugta a fejét a szobába. 
 	Joyce kihúzott derékkal ült a karosszékben. Nem sírt. 
 	– Itt van az udvarlója, kisasszony. Felküldjem? Joyce szeme hirtelen megvil ant. 
 	– Igen, kéretem. 
 	Hal iday lármásan rontott be. 
 	– Na, ezzel meg is volnánk! Nem vesztegettem az időt, mi? 
 	Most rögtön elviszlek erről a rettenetes helyről. Nem maradhatsz itt. Gyerünk, szedd össze a holmidat! 
 	– Semmi szükség rá, Arthur. 
 	– Semmi szükség? Hogy érted? 
 	– Terry meghalt. Már nem kel feleségül mennem hozzád. 
 	– Miről beszélsz? 
 	– A kutyám… Terry. Meghalt. Csak azért akartam hozzád menni, hogy együtt lehessünk. 
 	Hal iday vöröslő arccal bámult rá. – Te megőrültél. 
 	– Bizonyára. Őrültek, akik szeretik a kutyákat. 
 	– Komolyan azt akarod mondani, hogy csak azért akartál hozzám jönni, mert… Ez képtelenség! 
 	– Mit gondoltál, miért? Tudtad, hogy utál ak. 
 	– Azért, mert énvelem élvezhetted volna az életet. 
 	– Az én szememben – mondta Joyce – ez gusztustalanabb indíték, mint az enyém. Mindegy, vége, nem megyek hozzád. 
 	– Fel tudod fogni, hogy gyalázatosan bánsz velem? 
 	Joyce hűvös, mégis olyan vil ámló tekintetet vetett rá, hogy Hal iday visszahőkölt. 
 	– Nem hinném. Hal ottalak már arról beszélni, hogy „jó viccnek” tartod az életet. Nyilván engem is annak tartottál –
 	s annál jobban megvetlek. Tudtad, hogy undorodom tőled, de azt is élvezted. Amikor tegnap hagytam, hogy megcsókolj, csalódtál, mert rezzenés nélkül tűrtem. Van benned valami brutális, Arthur, valami kegyetlen… szeretsz fájdalmat okozni… Veled nem lehet olyan gyalázatosan bánni, hogy meg ne érdemelnéd. És most kitakarodnál a szobámból? Egyedül akarok lenni. 
 	– De… de hát mihez fogsz kezdeni? – kérdezte Hal iday tombolva. – Nincs semmi pénzed. 
 	– Ez csak rám tartozik. Kérlek, menj el. 
 	– Te kis sátánfajzat! Te őrjítő kis sátánfajzat! Még nem végeztem veled! 
 	Joyce csak nevetett. 
 	Hal idayt ez a nevetés kergette el. Annyira váratlan volt. 
 	
 	Lebotorkált a lépcsőn, és elhajtott. 
 	Joyce nagyot sóhajtott. Feltette kopott fekete kalapját, és kiment. Gépiesen rótta az utcákat, nem gondolt, nem is érzett semmit. Valahol a szíve legmélyén volt a fájdalom…
 	nemsokára érezni is fogja, de egyelőre még nem tört fel. 
 	Elment a munkaközvetítő előtt, és megtorpant. 
 	– Valamit csinálnom kel . Persze, ott van a folyó. Sokszor gondoltam már rá. Végezni mindennel. De olyan hideg és nedves. Nem hiszem, hogy volna hozzá bátorságom. Nem vagyok valami bátor. 
 	Befordult a munkaközvetítőbe. 
 	– Jó napot, Mrs. Lambert. Sajnos továbbra sincs bejáró ál ásunk. 
 	– Nem számít – mondta Joyce. – Most már bármilyen ál ást elvál alhatok. A barátom, akivel éltem… elment. 
 	– Tehát hajlandó külföldre utazni is? Joyce bólintott. 
 	– Igen, méghozzá a lehető legmesszebb. 
 	– Éppen itt van Mr. Al aby, jelentkezőket hal gat meg. 
 	Beküldőm hozzá. 
 	Egy perccel később Joyce már egy kis fülkében ült, és kérdésekre válaszolgatott. Halványan ismerősnek tűnt neki a beszélgetőpartnere, de nem tudta hová tenni. Azután hirtelen felrezzent, mert az utolsó kérdés némileg eltért a megszokottaktól. 
 	– Tud idős hölgyekkel bánni ? Joyce önkéntelenül is elmosolyodott. 
 	– Azt hiszem, igen. 
 	– Tudja, a nagynéném, aki velem lakik, eléggé nehéz természet. Engem nagyon szeret, és alapjában véve aranyos teremtés, de egy fiatal nő talán nem sokáig bírná mel ette. 
 	– Azt hiszem, türelmes vagyok és kiegyensúlyozott –
 	mondta Joyce. – És mindig jól boldogultam az idős emberekkel. 
 	– Bizonyos dolgokban a nagynéném körül kel ene segédkeznie, egyébként azonban a hároméves kisfiúmra viselne gondot. Egy éve halt meg az édesanyja. 
 	– Értem. 
 	Csend lett. 
 	– Ha úgy gondolja, hogy szeretné az ál ást, tekintsük is elintézettnek a dolgot. Jövő héten utazunk. Az időpontot majd tudatom, és azt hiszem, szüksége lesz egy kis előlegre is, hogy felszerelkezzék. 
 	– Nagyon szépen köszönöm. Az bizony jó lenne. 
 	Mindketten felál tak. Egyszer csak tétován megszólalt Mr. 
 	Al aby:
 	– Nem akarok tolakodónak látszani… de… nos… hogy van a kutyája? 
 	Joyce csak most nézett az arcába. Elpirult, kék szeme jóformán feketébe váltott. A szemébe nézett a férfinak. 
 	Eddig idősesnek hitte, de nem is volt olyan öreg. A haja ősz, arca vonzóan viharedzett, vál a kissé hajlott, szeme barna, és van benne valami félénk kedvesség, mint egy kutyáéban. Tényleg kutyaszerű egy kicsit, gondolta Joyce. 
 	– Jaj, hát maga az? – mondta. – Még csak meg se köszöntem akkor. 
 	– Semmi baj. Nem vártam el. Tudtam, mit érez. Hogy van szegény jószág? 
 	
 	Joyce szemét elöntötték a könnyek. Végigfolytak az arcán. 
 	Semmi a világon nem tarthatta volna vissza őket. 
 	– Meghalt. 
 	– Jaj! 
 	Semmi mást nem mondott a férfi, de ez a Jaj! olyan jólesett Joyce-nak, mint régóta semmi sem. Benne volt minden, amit nem lehet szavakba önteni. 
 	Egy-két perc múlva Mr. Al aby akadozva így szólt:
 	– Ami azt il eti, nekem is volt egy kutyám. Két évvel ezelőtt halt meg. Éppen társaság volt nálunk, és nem értették, miért készültem ki annyira. Pokoli dolog elvárni az embertől, hogy úgy tegyen, mintha mi sem történt volna. 
 	Joyce bólintott. 
 	– Én tudom… – mondta Mr. Al aby. Megfogta Joyce kezét, megszorította, majd gyorsan elengedte. Kiment a fülkéből. 
 	Joyce egy-két perc múlva követte, és elintézett bizonyos részleteket az elegáns hölggyel. Amikor hazaért, Mrs. 
 	Barnes a küszöbön várta, azzal a leplezetlen élvezettel, amit az osztályabéliek a gyászban találnak. 
 	– Hát meghozták szegény kis kutyuli tetemét – jelentette be. – Fenn van a szobájában. Szóltam Barnesnak, és ő
 	bele is egyezett, hogy ás neki egy szép kis lyukat a hátsó kertben…
 	
 	MAGNÓLIAVIRÁG
 I

 	Vincent Easton a Victona pályaudvar faliórája alatt várakozott. Néha nyugtalanul felpil antott az órára. Azt gondolta magában: „Vajon hány férfi várt már így egy nőre, aki nem jött el?” 
 	Belehasított a fájdalom. Mi lesz, ha Theo mégsem jön el, ha megmásította a döntését? Nőktől kitelik. Vajon biztos lehet-e benne – biztos volt-e benne valaha is? Ismeri-e egyáltalán? Hiszen kezdettől fejtörést okozott neki. Mintha két nő lett volna – a szépséges, kacagó teremtés, Richard Darrel felesége, és a másik – a hal gatag, a rejtélyes, aki a Haymer's Close parkjában sétált ővele. Mint valami magnóliavirág – így gondolt rá akkor – talán mert éppen egy magnóliafa alatt ízlelték meg első elragadtatott, hihetetlen csókjukat. A levegőben édes magnóliail at szál t, s egy-két bársonyos, il atos szirom ráhul ott az asszony felfelé fordított arcára, mely éppen olyan hamvas és puha és néma volt, mint azok. Magnóhavirág – egzotikus, il atos, titokzatos. 
 	Ez két héttel ezelőtt volt – a megismerkedésük másnapján. És most várta, hogy a nő eljöj ön, és örökre együtt maradjanak. Újból megrohanta a kétely. Nem fog eljönni. Hogy is hihette? Annyi mindenről kel ene lemondania. A gyönyörű Mrs. Darrel nem követhet el ilyesmit csak úgy észrevétlenül. Óriási hűhóval, nagy ilyesmit csak úgy észrevétlenül. Óriási hűhóval, nagy botránnyal járna, amit nem felejtenének el egykönnyen. 
 	Sokkal jobban, okosabban is lehet csinálni az ilyesmit –
 	például egy diszkrét válással. 
 	De erre soha egy pil anatig se gondoltak – ő legalábbis nem. Vajon az asszony gondolt-e rá? Sohasem ismerte ki a gondolatait. Szinte félve kérte, hogy jöj ön el vele – hiszen végül 
 	is 
 	kicsoda 
 	ő? 
 	Senki 
 	– 
 	egy 
 	transvaali
 	narancstermesztő az ezerből. Milyen élete lehetne őmel ette
 	– London csil ogása után? De mivel nagyon kívánta az asszonyt, hát megkérte rá. 
 	És az asszony csendesen, habozás vagy tiltakozás nélkül bele is egyezett, mintha a legkézenfekvőbb dolog volna a világon, hogy ő erre kéri. 
 	„Holnap?” – kérdezte ő döbbenten, nem is akarva elhinni. 
 	És az asszony megígérte, azon a lágy, megtört hangján, mely annyira más volt, mint társasági énjének önfeledt kacagása. Amikor először látta, gyémánthoz hasonlította –
 	lobogó tűzhöz, melyet száz kristálylap ver vissza. De az első érintésre, az első csókra valami csoda folytán homályos finom gyönggyé változott – hamvas-rózsaszín gyönggyé, olyanná, mint a magnóliavirág. 
 	Megígérte. És ő most arra várt, hogy teljesítse ígéretét. 
 	Ismét felnézett az órára. Ha nem érkezik meg hamarosan, lekésik a vonatot. 
 	Egyszeriben megrohanta a balsejtelem. Nem fog eljönni! 
 	Hát persze hogy nem! Hogy is képzelhette! Ugyan mit jelent egy ígéret? Egy levél fogja várni, amikor visszatér a szál ására
 	
 	szál ására
 	– magyarázkodó, ötölő-hatoló levél, amilyeneket a nők írnak, ha gyávaságukat akarják megindokolni. 
 	Haragot érzett – haragot és keserű csalódottságot. 
 	Aztán egyszer csak meglátta, amint közeledik feléje a peronon, halvány mosol yal az arcán. Lassan lépkedett, sietség és kapkodás nélkül, mint aki előtt ott az egész örökkévalóság. Feketében volt – testhez ál ó, puha feketében, kicsi fekete kalapja keretbe foglalta azt a csodálatosan hamvas arcát. 
 	Ő csak megragadta a kezét, és ostobán motyogta:
 	– Hát eljött… eljött! Mégis! 
 	– Természetesen. 
 	Mlyen nyugodt volt a hangja! Milyen nyugodt! 
 	– Már azt hittem, nem jön el – mondta, elengedve az asszony kezét, és levegő után kapkodva. 
 	Felnyílt az asszony szeme – az a gyönyörű, nagy szeme. 
 	Csodálkozás volt benne, gyermeki ámulat. 
 	– Miért? 
 	Ő nem válaszolt. Félrefordult, és odaintett egy hordárt. 
 	Sietniük kel ett. A következő percek nagy felfordulásban teltek. Aztán már ott ültek lefoglalt kupéjukban, és London déli részének sivár egyenházai suhantak el mel ettük. 
 	
 II

 	Theodora Darrel ott ült vele szemben. Végre az övé. 
 	Most döbbent csak rá, mennyire nem tudta ezt elképzelni, egészen 
 	az 
 	utolsó 
 	percig. 
 	Nem 
 	merte 
 	elhinni. 
 	Megrémisztette az asszony varázsa, megfoghatatlansága. 
 	Lehetetlennek tűnt, hogy valaha is az övé legyen. 
 	De most vége a bizonytalanságnak. Megtették a mindent 
 	eldöntő 
 	lépést. 
 	Ránézett. 
 	Hátradőlve, 
 	mozdulatlanul ült a sarokban. A halvány mosoly még ott játszott az ajkán, szemét lesütötte, a hosszú, fekete pil ák arcának hamvas ívét súrolták. 
 	Ő eltűnődött: „Most vajon mire gondol? Min mélázik? 
 	Rajtam? A férjén? Egyáltalán mi lehet a véleménye róla? 
 	Szerette-e valaha is? Vagy sohasem? Gyűlöli, vagy csak közönyös iránta?” Beleszúrt a gondolat: „Nem ismerem őt. 
 	Sosem fogom kiismerni. Szeretem, és semmit sem tudok róla – hogy mit gondol, vagy mit érez.” 
 	Theodora Darrel férjén merengett. Sok férjes asszonyt ismert, akik minden habozás nélkül mesélni kezdtek neki a férjükről – hogy mennyire nem értik meg őket, mennyire fütyülnek az ő finom lelkükre. Ez az egyik legismertebb kezdeményező lépés, gondolta Vincent Easton cinikusan. 
 	De Theo egy-egy odavetett szótól eltekintve sohasem beszélt Richard Darrel ről. Easton csak annyit tudott a férfiról, amennyit mindenki. Népszerű ember, jóképű, elbűvölő modorú. Mindenki szerette Darrel t. S mintha a felesége is kitűnő viszonyban lett volna vele. De ez semmit felesége is kitűnő viszonyban lett volna vele. De ez semmit sem bizonyít, tűnődött Vincent. Theo jól nevelt nő – esze ágában sincs kiteregetni a szennyest. 
 	És 
 	köztük 
 	egy 
 	szó 
 	sem 
 	hangzott 
 	el. 
 A

 	megismerkedésüket követő este óta, amikor együtt sétáltak a parkban, némán, összeérő vál al, s ő érezte, hogy erre az érintkezésre megremeg, nem volt semmi magyarázkodás, semmi tisztázás. Viszonozta a csókjait az a néma, reszkető teremtés, akit már nem vett körül az a harsány ragyogás, amely hamvas-rózsás szépségével együtt oly híressé tette. Egyetlenegyszer sem beszélt a férjéről. Vincent akkor hálás volt ezért. Örült, hogy nem kel végighal gatnia egy nő önigazolását, hogy miért is van joga behódolni a szerelemnek és a szeretett férfinak. 
 	Most azonban már aggasztotta ez a hal gatólagos némasági fogadalom. Megint elfogta a pánik a gondolatra, hogy semmit sem tud erről a különös teremtményről, aki kész az övéhez kötni az életét. Félt. 
 	Hogy megnyugodjék, előrehajolt, és rátette kezét a vele szemben levő, feketébe bujtatott térdre. Újra érezte azt az enyhe reszketést, és felnyúlt a nő kezéért. Előrehajolt, és hosszan belecsókolt a tenyerébe. Érezte, hogy a nő uj ai reagálnak a kezére, felnézett a szemébe, és elégedett volt. 
 	Ismét hátradőlt az ülésén. Pil anatnyilag nem is akart többet. Együtt voltak. A nő az övé. Hamarosan megszólalt, szinte incselkedve:
 	– Maga nagyon csendes. 
 	– Igen? 
 	– Bizony. – Hal gatott egy pil anatig, majd komor hangon így szólt: – Biztos benne, hogy nem bánta meg? 
 	
 	szólt: – Biztos benne, hogy nem bánta meg? 
 	A nőnek elkerekedett a szeme. – Jaj, dehogy! Ő nem kételkedett a válaszban. Őszinteség csengett benne. 
 	– Mire gondol? Szeretném tudni. 
 	A nő halkan felelte: – Azt hiszem, félek. 
 	– Fél? 
 	– A boldogságtól. 
 	Ekkor átült mel éje, magához szorította, és csókokkal halmozta el puha arcát és nyakát. 
 	– Szeretem – mondta. – Szeretem… szeretem. A nő
 	válaszát a hozzá tapadó test, az engedékeny ajkak adták. 
 	O visszaült a helyére. Felvett egy magazint, s a nő követte a példáját. Időről időre összeért a tekintetük a lapok fölött. És elmosolyodtak. 
 	Nem sokkal öt után értek Doverba. Úgy volt, hogy ott töltik az éjszakát, és másnap kelnek át a kontinensre. Theo Vincent előtt lépett be szál odai lakosztályuk nappalijába. 
 	Vincent két esti lapot szorongatott a kezében, ledobta őket az asztalra. Két hotelszolga behozta a poggyászukat, majd távoztak. 
 	Theo elfordult az ablaktól: az imént még ott ál t, nézett kifelé. A következő pil anatban már egymás karjai közt voltak. 
 	Diszkrét kopogás hal atszott az ajtó felől, szétrebbentek. 
 	– A fenébe – mondta Vincent –, hát már sohasem leszünk egyedül? 
 	Theo elmosolyodott. – Úgy látszik – mondta halkan. Leült a szófára, és felvette az egyik lapot. 
 	A pincér behozta a teát. Szétrakta az asztalon, az asztalt odahúzta a szófához, ahol Theo ült, fürgén körülpil antott, odahúzta a szófához, ahol Theo ült, fürgén körülpil antott, megkérdezte, óhajtanak-e még valamit, majd távozott. 
 	Vincent, aki közben átment a szomszédos szobába, visszajött a nappaliba. 
 	– És most lássunk a teához – mondta vidáman, aztán megtorpant a szoba közepén. – Valami baj van? –
 	kérdezte. 
 	Theo dermedten ült a szófán. Elködösült szemmel meredt maga elé, arca halottsápadttá vált. Vincent tett egy gyors lépést feléje. 
 	– Mi az, drágám? 
 	Válaszul Theo feléje nyújtotta az újságot, s uj ával mutatta a szalagcímet. 
 	Vincent átvette. „CSŐDBE MENT A HOBSON, JEKYLL
 	ÉS LUCAS”, olvasta. A nagy cég neve abban a pil anatban semmit sem jelentett neki, noha bosszantó módon tudatában volt, hogy ismernie kel ene. Kérdőn Theóra nézett. 
 	– Richard a Hobson, Jekyl és Lucas – magyarázta a nő. 
 	– A férje? 
 	– Igen. 
 	Vincent ismét az újságra fordította tekintetét, és gondosan átolvasta a száraz hangvételű cikket. Kel emetlen kifejezések sorjáztak benne: „váratlan összeomlás”, 
 	„további komoly következmények”, „más cégekre is kihatással”. 
 	Valami mozdulatot érzékelt, fölpil antott. Theo épp a kis fekete kalapját igazgatta a tükör előtt. Vincent mozdulatára megfordult. Higgadt tekintettel nézett a szemébe. 
 	– Vincent… Richardhoz kel mennem. Vincent felugrott. 
 	
 	– Theo… ne beszéljen butaságot! A nő gépiesen megismételte:
 	– Richardhoz kel mennem. 
 	– De kedvesem…
 	A nő a padlón heverő újságra mutatott. 
 	– Ez azt jelenti, hogy tönkremegy… mindenét elveszti. 
 	Éppen ezen a napon nem hagyhatom el. 
 	– De hát elhagyta, még mielőtt hal ott volna erről. Legyen már esze! 
 	A nő gyászosan rázogatta a fejét. 
 	– Nem érti. Richardhoz kel mennem. 
 	És nem lehetett eltántorítani tőle. Fura, hogy egy ilyen lágy, engedékeny teremtés ennyire hajthatatlan legyen. Az első
 	pil anatok után nem vitatkozott tovább. Hagyta, hogy Vincent végigmondja, amit akart. A férfi a karjaiba zárta, érzékei rabul ejtésével próbálva megtörni szilárdságát, de noha a puha száj viszonozta csókjait, valami zárkózottságot érzett az asszonyban, valami lebírhatatlant, ami minden könyörgésének el enál t. 
 	Végül, belefáradva, beleunva a hiábavaló próbálkozásba, eleresztette. A könyörgésből előbb keserűségbe váltott, szemére hányva, hogy sohasem szerette. A nő ezt is némán, tiltakozás nélkül fogadta, hal gatag, megindító arca volt az élő cáfolat a szavaira. Végül Vincenten elhatalmasodott a harag, a fejéhez vágott minden kegyetlen szót, ami csak eszébe jutott, csak bántani, csak térdre kényszeríteni akarta. 
 	Végül kifogytak a szavak, nem volt mit mondania többé. 
 	Csak ült, tenyerébe temetett arccal, a vörös plüss-szőnyegre meredve. Theodora az ajtónál ál t, mint egy sápadt, fekete árnyék. 
 	Mindennek vége. 
 	– Isten vele, Vincent – mondta halkan az asszony. 
 	A férfi nem válaszolt. 
 	Az ajtó kinyílt – becsukódott. 
 	Darrel ék Chelsea-ben laktak, egy különös, régi házban, amely egy kis kertben ál t. A ház homlokzatára magnóliafa kúszott fel, szutykos, kormos, de mégis magnólia. 
 	Theo felnézett rá, amikor három órával később megál t a küszöbön. Fájdalmas mosolyra görbült a szája. 
 	Egyenesen a ház hátsó traktusában levő dolgozószobába ment. Egy férfi járkált fel-alá a szobában – egy fiatal férfi, csinos, de nyúzott arcú. 
 	Megkönnyebbülten kiáltott fel, amikor az asszony belépett. 
 	– Hála isten, hogy itt vagy, Theo! Azt mondták, elutaztál a városból, poggyásszal. 
 	– Hal ottam a hírt, és visszajöttem. 
 	Richard Darrel átkarolta, és lehúzta a kanapéra. Egymás mel ett ültek. Theo teljesen természetes mozdulattal szabadította ki magát a karja öleléséből. 
 	– Mekkora a baj, Richard? – kérdezte halkan. 
 	– A lehető legnagyobb… vagyis nagyon nagy. 
 	– Mondd el. 
 	A férfi fel-alá járkált beszéd közben. Theo csak ült, és nézte. A férjének nem kel ett tudnia, hogy a szoba időről időre elhomályosult, az ő hangja elhalt, és egy doveri hotelszoba jelent meg az asszony szeme előtt. 
 	De azért figyelmesen hal gatta a beszámolót. Richard ismét leült mel é a kanapéra. 
 	– Szerencsére – fejezte be – ami a házassági szerződésben rád van testálva, azt nem kaparinthatják meg. A ház is a tiéd. 
 	Theo elgondolkodva bólintott. 
 	– Ennyi legalább megmarad – mondta. – Tehát akkor nem is olyan rossz a helyzet? Csak újra kel kezdenünk, nem? 
 	– Igen, persze. 
 	De a hangja nem tűnt őszintének, és Theo egyszeriben arra gondolt: „Van még valami. Nem mondott el mindent.” 
 	– Nincs semmi más, Richard? – kérdezte szelíden. – Nincs valami még rosszabb? 
 	Férje csak némi habozás után válaszolt: – Rosszabb? Mi lehetne? 
 	– Én nem tudom – mondta Theo. 
 	– Minden rendben lesz – mondta Richard, de úgy, mint aki inkább magát próbálja megnyugtatni, nem Theót. – Persze hogy minden rendben lesz. 
 	Hirtelen átölelte feleségét. 
 	– Örülök, hogy itt vagy – mondta. – Most már, hogy itt vagy, minden rendben lesz. Történjék bármi, te itt vagy nekem, nem igaz? 
 	– Igen, itt vagyok – mondta szelíden az asszony, és ezúttal nem bújt ki az ölelésből. 
 	Férje megcsókolta, és magához szorította, mintha valami fura módon vigaszt merítene a közelségéből. 
 	– Te itt vagy nekem, Theo – mondta megint, s az asszony ráfelelt, mint az előbb: – Igen, Richard. 
 	Férje lecsúszott a kanapéról, a lába elé, a padlóra. 
 	
 	– Elfáradtam – mondta nyűgösen. – Micsoda nap volt, úristen! Szörnyű! Nem is tudom, mihez kezdenék, ha nem volnál itt. Hiszen a feleség mégiscsak feleség, ugye? 
 	Az asszony nem szólt, csak bólintott. 
 	Férje az ölébe fektette a fejét. Úgy sóhajtott fel, mint egy kimerült gyermek. 
 	„Van valami, amit nem mond el nekem – gondolta újból Theo. – Mi lehet az?” 
 	Kezét gépiesen a sima, fekete fejre téve szelíden simogatta, mint anya a gyermekét. 
 	Richard alig hal hatóan mormolta:
 	– Most már minden rendben lesz. Te nem fogsz cserbenhagyni. 
 	Lélegzése egyenletesen lassult. Elaludt. Az asszony keze tovább simogatta a fejét. 
 	De a szeme az előtte levő sötétségbe meredt, és semmit sem látott. 
 	– Nem gondolod, Richard – kérdezte Theodora –, hogy jobb lenne, ha mindent elmondanál? 
 	Három nap telt el. A szalonban voltak, közeledett a vacsoraidő. 
 	Richard összerezzent, elvörösödött. 
 	– Nem értem, mire célzol – védekezett. 
 	– Tényleg? 
 	Férje gyors pil antást vetett rá. 
 	– Persze vannak… bizonyos… részletek. 
 	– Mindent tudnom kel ene ahhoz, hogy segíthessek, nem gondolod? 
 	Richard furcsálkodva nézte. 
 	
 	– Miért gondolod, hogy a segítségedre van szükségem? 
 	Az asszony meglepődött. 
 	– Kedves Richard, a feleséged vagyok. 
 	Férje rávil antotta régi, behízelgő, nyugodt mosolyát. 
 	– Az vagy, Theo. És nagyon csinos feleség. Tudod, hogy ki nem ál hatom a csúnya nőket. 
 	Róni kezdte a szobát, ami akkor volt szokása, ha valami bántotta. 
 	– Nem tagadom, hogy bizonyos értelemben igazad van –
 	bökte ki. – Van itt valami. 
 	Elhal gatott. 
 	– Igen? 
 	– Olyan átkozottul nehéz elmagyarázni az ilyesmit egy nőnek. A nők mindent félreértenek, képzelődnek. 
 	Theo nem szólt semmit. 
 	– Mert, tudod – folytatta Richard –, egy dolog a törvény, és más az, hogy mi helyes, és mi nem. Tehetek én valamit, ami tökéletesen rendjén való és tisztességes, ha egyszer a törvény másként ítéli meg. Tíz esetből kilencben semmi baj nem lesz belőle, aztán a tízedik… gubancnak bizonyul. 
 	Theo kezdte érteni. Arra gondolt magában: „Miért nem vagyok meglepve? A lelkem mélyén mindig is tudtam, hogy nem egyenes ember?” 
 	Richard folytatta a mondókáját. Szükségtelenül hosszan magyarázkodott. Theo hagyta, hadd álcázza szóáradattal az ügy részleteit. Lényegében egy nagy dél-afrikai ingatlan körül forgott az egész. Hogy pontosan mit tett Richard, arról neki nem kel tudnia. Erkölcsileg, biztosította a férje, minden tisztességes és elfogadható, a törvény előtt azonban… nos, tény, ami tény, bűnvádi eljárásnak nézhet elébe. 
 	Gyors oldalpil antásokat vetett a feleségére, miközben beszélt. Ideges volt, feszengett. És tovább mentegette magát, magyarázta azt, aminek meztelen igazságára egy gyerek is rájött volna. Végül aztán, ártatlanságának kényszeres hangoztatása közben, összeomlott. Talán Theo megvető tekintetének súlya alatt. Belezuhant a kandal ó mel ett ál ó székbe, s arcát a kezébe temette. 
 	– Hát erről van szó, Theo – mondta elgyötörten. – Mit akarsz csinálni? 
 	Felesége percig nem habozva odament hozzá, letérdelt a szék mel é, s arcát az övéhez szorította. 
 	– Mit lehet csinálni, Richard? Mit tehetünk? Férje magához húzta. 
 	– Komolyan kérdezed? Kitartasz mel ettem? 
 	– Hát persze. Hát persze, kedvesem. 
 	Richardból kitört az őszinteség: – Tolvaj vagyok, Theo. 
 	Hiába is szépítjük, ez a dolog veleje – tolvaj vagyok. 
 	– Akkor én meg tolvajfeleség, Richard. Vagy együtt boldogulunk, vagy együtt veszünk. 
 	Hal gattak egy darabig. Aztán Richard mintha hirtelen visszanyerte volna víg kedélyét. 
 	– Tudod, Theo, van egy tervem, de ezt majd később beszéljük meg. Mindjárt vacsora. Mennünk kel átöltözni. 
 	Vedd fel azt a habos izét, tudod… azt a Cail ot model t. 
 	Theo csodálkozva vonta fel a szemöldökét. 
 	– Itthon, vacsorához? 
 	– Igen, persze, tudom. De nekem tetszik. Légy jó kislány, vedd föl. Jó kedvem lesz tőle, ha szépnek láthatlak. 
 	Theo a Cail ot-ba öltözve jött le vacsorához. Krémfehér brokátköltemény 
 	volt, 
 	aranyszálakkal 
 	átszőve, 
 	halványrózsaszín árnyalata melegséget kölcsönzött a krémszínnek. Hátul mélyen ki volt vágva, és semmi sem emelhette volna ki jobban Theo nyakának és val anak makulátlan fehérségét. Most igazán olyan volt, mint egy magnóliavirág. 
 	Richard lelkes elismeréssel nézte. – Derék kislány. 
 	Káprázatosan szép vagy ebben a ruhában. 
 	Bementek az ebédlőbe. Richard egész este ideges volt és furcsa, semmiségeken tréfálkozott, nevetgélt, mintha a gondjait próbálná lerázni, kevés sikerrel. Theo többször is visszaterelte volna a beszélgetést arra, amiről vacsora előtt volt szó, de ő mindannyiszor kitért előle. 
 	Aztán amint az asszony felál t, hogy felmenjen lefeküdni, hirtelen a tárgyra tért. 
 	– Nem, ne menj még. Mondanom kel valamit. Erről a nyomorult ügyről. 
 	Felesége visszaült a helyére. 
 	Richard kapkodva beszélni kezdett. Egy kis szerencsével az egészet el lehetne tussolni. Nem hagyott sok nyomot maga után. Ha bizonyos iratok nem kerülnek a csődtömeggondnok kezébe…
 	Jelentőségteljesen elhal gatott. 
 	– Iratok? – kérdezte Theo értetlenül. – Úgy érted, megsemmisíted őket? 
 	Richard grimaszt vágott. 
 	– Rögvest megsemmisíteném őket, ha a kezemben volnának. Ez a feneség az egészben. 
 	– Hát kinél vannak? 
 	– Egy embernél, akit mindketten ismerünk… Vincent Eastonnál. 
 	Theo halkan felkiáltott. Visszafojtotta volna, de Richard észrevette. 
 	– Végig sejtettem, hogy tud valamit a dologról. Ezért hívtam meg hozzánk annyiszor. Talán emlékszel is rá, hogy megkértelek, légy kedves hozzá. 
 	– Emlékszem – mondta Theo. 
 	– Én valahogy képtelen voltam barátságba kerülni vele. 
 	Nem tudom, miért. De téged kedvel. Mondhatnám, nagyon is kedvel. 
 	– Igen, kedvel – mondta Theo nagyon tisztán és érthetően. 
 	– Aha! – mondta Richard diadalmasan. – Nagyon jó. Most már érted, mire akarok kilyukadni. Biztos vagyok benne, ha elmennél Vincent Eastonhoz, és elkérnéd tőle azokat az iratokat, nem utasítana vissza. Egy szép nőt nehezebb, érted, ugye? 
 	– Nem tehetem – vágta rá azonnal Theo. 
 	– Butaság. 
 	– Ki van zárva. 
 	Richard arca foltokban vörösödni kezdett. Felesége látta, hogy nagyon dühös. 
 	– Kislány, te nem vagy tisztában a helyzetemmel. Ha erre a dologra fény derül, engem lecsuknak. Tönkremegyek, megszégyenülök. 
 	– Vincent Easton nem fogja felhasználni el ened azokat az iratokat. Ebben biztos vagyok. 
 	
 	– Nem erről van szó. Talán nem is tudja, hogy terhelőek rám nézve. Mert csak akkor azok, ha egybevetik az…
 	ügyeimmel… a számokkal, amiket nyilván elő fognak bányászni. Nem akarok belemenni a részletekbe. Úgy fog tönkretenni, hogy közben nem is tudja, mit csinál, hacsak valaki fel nem hívja erre a figyelmét. 
 	– Ezt te is megteheted. Írj neki. 
 	– Sokat érnék vele! Nem, Theo, csak egy reményünk van. 
 	Te vagy az adu ász. A feleségem vagy. Segítened kel . 
 	Menj el Eastonhoz ma este…
 	Kiáltás szakadt ki Theóból. 
 	– Ma este nem! Talán majd holnap. 
 	– Az isten szerelmére, Theo, hát még mindig nem érted? 
 	Holnap talán már késő lesz. Ha most… azonnal elmennél Easton szál ására… – Látta, hogy az asszony összerándul, és igyekezett megnyugtatni. – Tudom, öreglány, tudom. 
 	Rémes gondolat. De ez élet-halál kérdés. Theo, ugye, nem hagysz cserben? Te magad mondtad, hogy bármit megtennél értem…
 	Theo hal otta saját kemény, száraz hangját: – Ezt nem. 
 	Okom van rá. 
 	– Élet-halál kérdés, Theo. Nem tréfálok. Nézz ide. 
 	Kirántotta az egyik asztalfiókot, és elővette a revolverét. Ha volt is valami teátrális a dologban, Theo nem érzékelte. 
 	– Vagy elmégy hozzá, vagy főbe lövöm magam. Nem tudnék szembenézni a botránnyal. Pirkadatra halott ember lennék. Ünnepélyesen esküszöm, hogy ez az igazság. 
 	Theo halkan felkiáltott. – Ne, Richard, csak ezt ne! 
 	– Akkor segíts. 
 	
 	Az asztalra dobta a pisztolyt, és letérdelt az asszony mel é. 
 	– Theo, drágám… ha szeretsz… ha valaha is szerettél…
 	tedd meg ezt értem! A feleségem vagy, Theo, nem fordulhatok senki máshoz. 
 	És csak mondta, mondta, suttogott, könyörgött. Végül Theo ismét meghal otta tulajdon hangját: – Jól van… megteszem. 
 	Richard kikísérte az ajtóhoz, és beültette egy taxiba. 
 	
 IV

 	– Theo! 
 	Vincent Easton ámulva, boldogan ugrott fel. Az asszony az ajtóban ál t. Fehér hermelinköpeny lógott a vál án. 
 	Easton sohasem látta még ilyen gyönyörűnek. 
 	– Hát mégis eljött. 
 	Az asszony kinyújtott karral megál ította. 
 	– Nem, Vincent, nem arról van szó, amire gondol. 
 	Halkan, kapkodva beszélt. 
 	– A férjem küldött. Úgy véli, vannak magánál bizonyos iratok, amelyek… árthatnak neki. Azért jöttem, hogy elkérjem őket. 
 	Vincentnek földbe gyökerezett a lába. Azután kurtán fölnevetett. 
 	– Szóval ez a helyzet. Ismerősnek rémlett a minap a Hobson, Jekyl és Lucas cég, de hamarjában nem tudtam hová tenni. Nem tudtam, hogy a férjének köze van hozzá. 
 	Már egy ideje nem stimmelt náluk valami. Engem bíztak meg, hogy derítsem fel az ügyet. Valamilyen beosztottra gyanakodtam. Meg sem fordult a fejemben, hogy a főnök a ludas. 
 	Theo nem szólt semmit. Vincent döbbenten meredt rá. 
 	– Magát nem is zavarja ez az egész? – kérdezte. – Hogy…
 	nyersen fogalmazva… a férje egy csaló? 
 	Az asszony megrázta a fejét. 
 	– Nem értem – mondta Vincent. Majd csendesen hozzátette: – Várna egy percet? Hozom az iratokat. 
 	
 	hozzátette: – Várna egy percet? Hozom az iratokat. 
 	Theo leült egy székre. Easton átment a másik szobába. 
 	Hamarosan visszajött, és a kezébe nyomott egy kis csomagot. 
 	– Köszönöm – mondta Theo. – Van gyufája? Átvette a gyufásdobozt, és letérdelt a kandal ó elé. Amikor a papírok elhamvadtak, felál t. 
 	– Köszönöm – mondta ismét. 
 	– Szívesen – válaszolta mereven Easton. – Hívok taxit. 
 	Beültette a taxiba, és nézte, ahogy elhajtat. Milyen különös, merev kis találkozó volt. Az első pil anat után még a szemébe se mertek nézni egymásnak. Hát, ennyi volt, vége. Ő elutazik, külföldre megy, és megpróbál felejteni. 
 	Theo kidugta a fejét az ablakon, és előreszólt a taxisofőrnek. Képtelen lett volna rögtön hazamenni a chelsea-i házba. Szüksége volt egy lélegzetvételnyi időre. 
 	A Vincenttel való újabb találkozó borzalmasan felkavarta. 
 	Ó, ha lehetséges volna… Összeszedte magát. Szerelmet nem érez a férje iránt – de hűséggel tartozik neki. Bajban van, ki kel tartania mel ette. Bármit művelt is, szereti őt; a bűnt a társadalom el en követte el, nem őel ene. 
 	A taxi fel-alá kanyargott a széles hampsteadi utcákon. A parkhoz érve hűvös, friss szel ő legyezgette Theo arcát. 
 	Magához tért. A taxi elindult Chelsea felé. 
 	Richard elébe jött a hal ban. 
 	– Nos – mondta –, sokáig elmaradtál. 
 	– Valóban? 
 	– Igen… nagyon sokáig. Minden… minden rendben? 
 	Ment utána, szemében számító kifejezés honolt. 
 	– Szóval… minden rendben? 
 	
 	– Szóval… minden rendben? 
 	– Én magam égettem el őket. 
 	– Ó! 
 	Az asszony bement férje dolgozószobájába, és leroskadt egy nagy fotelba. Arca holtsápadt volt, feje lekókadt a kimerültségtől. 
 	Azt 
 	gondolta 
 	magában: 
 	„Bárcsak
 	elaludhatnék most, és ne ébrednék fel soha többé!” 
 	Richard figyelte. Alamuszi, lopott pil antásai vissza-visszatértek rá. Az asszony ebből semmit sem vett észre. 
 	Nem érzékelt ő már semmit. 
 	– Minden rendben ment? 
 	– Már megmondtam. 
 	– Biztos vagy benne, hogy azok az iratok voltak? 
 	Megnézted őket? 
 	– Nem. 
 	– De hát akkor…
 	– Mondtam már, hogy biztos vagyok benne. Hagyj békén, Richard. Ma már nem tudnék többet elviselni. 
 	Richard idegesen megrándult. 
 	– Persze. Értem. 
 	Fel-alá járkált a szobában. Hirtelen odament a feleségéhez, és a vál ára tette a kezét. Az asszony lerázta magáról. 
 	– Ne érj hozzám. – Nevetni próbált. – Ne haragudj, Richard. 
 	Kikészültek az idegeim. Úgy érzem, nem tudnám elviselni, ha hozzám érnének. 
 	– Tudom. Megértem. 
 	Megint járkálni kezdett fel-alá. 
 	– Theo! – kiáltott fel hirtelen. – Borzalmasan sajnálom. 
 	– Micsodát? – Az asszony meglepve nézett fel. 
 	
 	– Micsodát? – Az asszony meglepve nézett fel. 
 	– Nem lett volna szabad hagynom, hogy ilyen késő este elmenj 
 	hozzá. 
 	Nem 
 	sejtettem, 
 	hogy 
 	ilyen…
 	kel emetlenségnek leszel kitéve. 
 	– Kel emetlenségnek? – Theo elnevette magát. Mulattatta a szó. – Fogalmad sincs róla! Jaj, Richard, fogalmad sincs róla! 
 	– Miről? 
 	– Hogy mibe került nekem ez az este – mondta komoran, maga elé meredve az asszony. 
 	– Úristen! Theo! Ez meg se fordult a fejemben… csak…
 	csak nem tetted meg azt, énértem? Az a disznó! Theo…
 	Theo… Honnan tudhattam volna? Erre egyáltalán nem is gondoltam. Úristen! 
 	Most már Theo előtt térdelve dadogott, karját köréje fonta, az asszony pedig csodálkozva nézett rá, mint akinek végre elhatoltak a tudatáig a szavai. 
 	– Ezt… ezt nem akartam…
 	– Mit nem akartál, Richard? Hangjára összerezzent a férje. 
 	– Hal jam! Mit nem akartál? 
 	– Theo, ne beszéljünk róla. Nem akarom tudni. Sosem akarok gondolni rá. 
 	Az asszony már teljesen magához tért, és csak nézte meredten. Szavai tisztán, világosan csengtek:
 	– Nem akartad… Mit gondolsz te, mi történt? 
 	– Nem is történt meg, Theo. Mondjuk azt, hogy nem történt meg. 
 	Az asszony csak nézte, s lassan ráébredt az igazságra. 
 	– Te azt hiszed, hogy…
 	
 	– Nem akarom…
 	Theo félbeszakította. 
 	– Azt hiszed, hogy Vincent Easton megkérte azoknak a leveleknek az árát? Azt hiszed, hogy én… kifizettem? 
 	Richard bágyadtan, minden meggyőződés nélkül felelte: –
 	Eszembe nem jutott volna, hogy ez egy ilyen ember. 
 	
 V

 	– Tényleg nem? – Theo fürkészve nézett férje arcába, aki lesütötte a szemét. – Miért ezt a ruhát vetetted föl velem? Mért küldtél oda egyedül? Rájöttél, hogy… kedvel. 
 	A bőrödet akartad menteni… bármi áron… akár a becsületem árán is. – Felál t. 
 	– Most már értem. Ez volt a terved kezdettől fogva… de legalábbis megláttad benne a lehetőséget, és ez nem tántorított el tőle. 
 	– Theo…
 	– Ne tagadd, Richard. Azt hittem, kiismertelek már évekkel ezelőtt. Elejétől fogva tudtam, hogy nem vagy tisztességes a világgal szemben. De azt hittem, velem szemben legalább az vagy. 
 	– Theo…
 	– Tagadod, amit az imént mondtam? Férje egy szót sem tudott kinyögni. 
 	– Hal gass meg, Richard. Valamit el kel mondanom. 
 	Három nappal ezelőtt, amikor ez a csapás rád zúdult, a cselédektől úgy értesültél, hogy elutaztam… vidékre. De ez csak részben volt igaz. Vincent Eastonnal mentem el…
 	Richard 
 	artikulálatlan 
 	hangot 
 	hal atott. 
 	Theo 
 	egy
 	kézmozdulattal megál ította. 
 	– Várj. Doverben voltunk. Megláttam az újságot… és ráébredtem, mi történt. És akkor, mint tudod, visszajöttem. 
 	Elhal gatott. 
 	Richard megragadta a csuklóját. Égő szemmel meredt az Richard megragadta a csuklóját. Égő szemmel meredt az arcába. 
 	– Visszajöttél… még időben? Theo keserűen felnevetett. 
 	– Igen, visszajöttem, ahogy mondod, „még időben”, Richard. 
 	Férje elengedte a karját. A kandal ópárkánynál ál t, fejét felszegve. Jóképűnek, szinte fennköltnek látszott. 
 	– Ebben az esetben – mondta – meg tudok bocsátani neked. 
 	– De én nem. 
 	Csattant ez a három szó, mintha hirtelen bomba robbant volna a csendes szobában. Richard lépett egyet, és nevetséges látványt nyújtva, leesett ál al meredt rá. 
 	– Hogy te… mit mondtál, Theo? 
 	– Azt mondtam, én nem tudok megbocsátani. Azzal, hogy elhagytalak egy másik férfiért, vétkeztem – ha a szó szoros értelmében nem is, de szándékban igen, és ez ugyanaz. 
 	De ha vétkeztem is, szerelemből vétkeztem. Te a házasságkötésünk óta nem vagy hű hozzám. Ó, igen, tudom. Megbocsátottam, mert elhittem, hogy azért szeretsz. De amit ma este tettél, az egészen más. Az undorító, Richard… olyasmi, amit egy nő nem tud megbocsátani. Eladtál engem, tulajdon feleségedet, hogy biztonságot vásárolj rajtam! 
 	Felkapta a köpenyét, és az ajtó felé indult. 
 	– Theo – dadogta a férje –, hová mégy? Az asszony visszanézett a vál a fölött. 
 	– Az életben mindenkinek fizetnie kel , Richard. Én a bűnömért magánnyal fogok fizetni. Te pedig… nos, te kockára tetted azt, amit szerettél, és elveszítetted. 
 	
 	kockára tetted azt, amit szerettél, és elveszítetted. 
 	– Elmégy? 
 	Az asszony nagy lélegzetet vett. 
 	– A szabadságot választom. Itt már nincs keresnivalóm. 
 	A férj hal otta, amint becsukódik az ajtó. Évek teltek el, vagy csak percek? Valami lassan lehul ott az ablak előtt – az utolsó bársonyos, il atos magnóliaszirom. 
 	
 TARTALOM

 	A POLLENSAI PROBLÉMA / 3 A MÁSODIK
 	KONDÍTÁS / 13 SÁRGA ÍRISZ / 27
 	A HARLEKIN TEÁSKÉSZLET / 37 REJTÉLY A REGATTÁN / 53 A SZERELMI NYOMOZÓK / 63 EGY
 	KUTYA MELLETT / 75 MAGNÓLIAVIRÁG / 84 Európa Könyvkiadó, Budapest Felelős kiadó Barna Imre igazgató Tördelte a Kopf Bt. 
 	Nyomta a Szekszárdi Nyomda Felelős vezető Vadász József igazgató Készült Szekszárdon, 201 l-ben Felelős szerkesztő Katona Ágnes
 	Művészeti vezető Gerhes Gábor A borító Nagy Péter munkája Készült 9,72 (A/5) ív terjedelemben ISBN 978 963
 	07 9162 5 www.europakiado.hu